70 L. William Öholm. (LV 
heller nödigt, enär dessa bestämningar endast afsågo att 
erhålla med diffusionskoefficienterna jämförbara tal. 
Under mätningarna, hvilka alla utfördes vid 20” C med 
en variation om +0,1”, hölls motståndskärlet i termostat, och 
upprepade afläsningar gjordes, under ungefär 20 minuter, 
tills det visade sig att motståndet ej mer förändrades. 
Vid beräkningen af det sistnämnda afdrogs också den 
yttre ledningens motstånd, som utgjorde 0,0o64 ohm. 
I några fall var den använda oledaren ej alldeles elektro- 
lytfri, t. ex. vid gummi-arabicum och inulim. Dess egen 
specifika ledningsförmåga subtraherades då från lösningens. 
Hvad lösningarna vidkommer, voro de som nämndt desamma, 
som användes vid diffusionsförsöken. Äfven här bildar 
sålunda den icke-elektrolytiska vattenlösningen lösnings- 
medlet för elektrolyten. Båda äro uttryckta i norma- 
litet. Det för framställningen af lösningarna använda vatt- 
net hade en ledningsförmåga, som <varierade mellan 
1,5—3,0.10". Det erhölls genom dubbel omdestillering af 
vanligt destilleradt vatten, till hvilket satts kaliumper- 
manganat. 
Efterföljande tabeller innehålla jämte uppgifter om lösnin- 
garnas specifika vikt och viscositet resultaten af mätningarna. 
Den elektrolytiska ledningen anföres direkt som ekvivalent- 
ledningsförmåga (1), förutom för lösningsmedlen (2-n 
socker! 0. S..V.). där ledningen ar ubktryckt frames (CO: 
. ohm. cm. 
I den femte kolumnen anföras därjämte de enligt den 
ATT hRenius ka: ekvationen 
; GI 
= 0! == 2 28) 
beräknade a-värdena. 2 är ledningsförmågan (20) hos 
saltlösningen, som var x-normal 1 afseende å den tillsatta 
oledaren, !) och åå, betecknar ifrågavarande saltlösnings 
! Arrhenius anför den tillsatta oiedaremängden i volymsprocent. 
