82 L. William Öholm. (LV 
Utan att i detta sammanhang ingå på några mera detal- 
jerade undersökningar af de här erhållna resultaten visavi 
specifik vikt, 12 och +, kunna dock följande omständigheter 
nämnas, hvilka omedelbart framgå ur värdena i tabellerna. 
Specifika vikten. 
Hvad specifika vikterna på de rena oledarlösningarna 
vidkommer, öfverensstämma de till storlek i hufvudsak med 
de värden, som erhållits af andra forskare. I alla fall har 
lösningens specifika vikt varit större än vattnets, emedan den 
tillsatta substansen städse varit specifikt tyngre. Med ökad 
substanshalt stiger specifika vikteni det närmaste lineärt. Dock 
är ökningen åt den koncentrerade sidan till något mindre, 
hvilket står i full öfverensstämmelse med tidigare vunna 
resultat!). Bildas kvoten ES = c där s är specifika vikten 
hos lösningen och n normaliteten (vattnets sp. v. antages=1 
vid 20”), så aftager denna något med stigande koncentration. 
Vid urinämne erhålles t. ex. för Y5-n lösning c=0,o160, för 2-n 
0,0159 och för 8-n 0,o1s2. Vid glycerinlösningarna sjunker c 
från 0,o22 för Oy-n till 0,021 vid 5-n och vid socker aftager 
det från värdet 0,36 för Oy-n till 0,32 för 1-n och 0,130 för 
2-n lösning 0. sS. V. 
På samma sätt förhåller det sig vid tillsats af KCI och 
LiCl till dessa lösningar. Specifika vikten ökas men ej fullt 
proportionellt med elektrolytmängden utan i något lägre 
grad, hvilket öfverensstämmer med de resultat, till hvilka 
t. ex Hey dweiller?) kommit vid liknande bestämnin- 
gar af elektrolyter i rena vattenlösningar. Beräknas näm- 
ligen äfven här kvoten FRA = c, där 1 nu betecknar ifråga- 
n 
varande lösningsmedels specifika vikt (t. ex. den för 1-n 
!) Green, Journal af the Chemical Soc. 93, 2023 (1908). 
2?) Annalen der Physik 30, 873 (1909). 
