A N:0o5) Om oledares inverkan på elektrolyters diffusion. 91 
LiCl ungefär 66 å 67 och detta tal öfverensstämmer äfven i 
det närmaste med a,-värdena vid kaliumkloridens diffusion. 
Vi observera visserligen i sistnämnda fall ett något starkare 
nedåtgående af a till ungefär 58 åa 59, då sockerlösningen blir 
2-normal. Men så snart sockerhalten redan är 0,s-normal, 
sjunker a, för LiCl till halfva värdet. Äfven här framträ- 
der sålunda det egna förhållandet vid litiumkloridens diffu- 
sion i sockerlösningar. 
Också de ledningsbestämningar, som utförts angående 
1-n KCI i lösningarna innehållande de högmolekylära ole- 
darna raffinos, arabigummi, inulin och stärkelse, gifva upp- 
hof till a,-värden, hvilka något så när 1 afseende å storlek 
öfverensstämma med motsvarande a,-värden. Vi finna, att 
de också här ökas med stigande molekylarvikt hos den till- 
satta icke-elektrolyten och att därvid en viss kvalitativ pro- 
portionalitet synes förefinnas. Detta framgår af följande 
tabell. 
Elektrolyt KCL. 
| 100a ber. ur | 
| Omerdfarrie Mol. vigt | ledningsförmå- | 100 2/M 
gan 
[UTGES Sr AE RE RS KASSE 60 4—5 0,07 
(REST ANAR Er SR ör Si re fe 92 17—18 0,19 
DIG a ES AS HS SNRA br EN 35—36 0,19 
STORE RIE RAND SAR: BSI AE Sk ol RIS EN 342 68 0,20 
ENSO SA AASE KN Tånr kar 2 504 128 0,25 | 
(GUMMI TANICUIN —-6 3. an HSA fa 1050 300 0,29 | 
ÖA Lr a LSE ojn MAS EE SO oe Föne 2400 800 0,33 
SYEAR Res Por a SöS arlet VR NERE SR an Ag 10000 3100 0,31 | 
Af tidigare anförda a-värden synes, att de för en och samma 
icke-elektrolyt variera rätt betydligt i synnerhet om den 
tillsatta oledarmängden är liten, ty här inverka redan 
mycket små experimentella fel i hög grad vid beräkningen. 
