AN:0o5) Om oledares inverkan på elektrolyters diffusion. 93 
Li-jonerna ej att i någon mera märkbar grad inverka på A. 
Man finner emellertid af ay,-värdena för LiCl-socker, att de 
dock något aftaga med stigande sockerhalt. För 0,1-n socker 
är a, ungefär 75 och vid högre koncentrationer ungefär 67. 
Helt nyligen har Walden!) genom några undersök- 
ningar, hvilka gällt ledningsförmågans beroende af lösnings- 
medlets viscositet, sökt påvisa, att produkten 2. 1). är kon- 
stant för en och samma elektrolyt. Den härvid använda 
ledaren var tetraetylammonium-jodid, hvilken löstes i ett 
antal olika organiska lösningsmedel. Som konstant erhölls 
i detta fall i medeltal 0,700. Walden påpekar, att denna 
regel ej mer gäller för lösningsmedel, hvilka hafva stora 
associationsfaktorer. Sålunda blir konstanten för vatten- 
lösning af anförda elektrolyt 1. Tager man emellertid i be- 
traktande den utomordentliga noggrannhet, som iakttagits 
vid Walden s försök, så förefaller det dock som om afvi- 
kelserna från medelvärdet 0,7 vore större, också i de fall där 
regeln borde gälla, än att de kunde bero af blott experimen- 
tella fel, ty i vissa fall öfverstiga de ju 1094. 
Om ock Walden påvisat, att regeln ej gäller för associ- 
erade lösningsmedel som vatten och fastän föregående för- 
sök måste i jämförelse med W aldens betraktas som kvali- 
tativa, så var det dock af ett visst intresse att se, till hvilka 
resultat en tillämpning af densamma här kunde leda, sär- 
skildt som enligt Pissarje wskvy?) likheten skulle gälla 
för NaCl löst i rent vatten samt i glycerin- och mannitlösning 
(H50): 
I fall 2 22 sålunda vore konstant för KCI och LiCl i 
vatten och i vattenlösningarna af här ifrågavarande oledare, 
kunna vi för hvarje lösningsmedel beräkna 2. då 1. är kändt 
och därvid naturligtvis också dissociationsgraden. För 
1) Zeitschr. f. phys. Chemie 55, 207 (1906). 78, 257 (1911). 
?) Zeitschr. f. phys. Chemie 63, 257 (1908). 
