AN:o5) Om oledares inverkan på elektrolyters diffusion, 95 
tat komma vi, 1 fall vi beräkna med koncentrerade socker- 
lösningar. Redan i 1-n socker antar a, värden, som öfver- 
stiga 1 för både KCI och LiCl och när sockerkoncentrationen 
uppgår till 2-n, så öfverskrider «, värdet 2. Det blir för t. ex. 
(ERIK El2:6 0: sv. Detta visar, att det Wall dens ka be- 
räkningssättet ej här kan tillämpas. 
Till samma omöjliga resultat leder en liknande kalkyl 
med diffusionskoefficienterna 1 fall ky, sättes lika med en 
för 
konstant +) eller ifall enligt P issar je wsky?) 7 sättes 
lika med en konstant. Vid tillsats af en oledare afta- 
ger hvarken <diffusionshastighet eller ledningsförmåga i 
samma grad som viscositeten ökas och det är omöjligt 
att genom antydda beräkningssätt erhålla något begrepp 
om It. ex. dissociationsgradens förändring med den till- 
satta oledarmängden. Detta beror helt enkelt därpå, 
att hvarken lösningens eller lösningsmedlets viscositet är 
jämförbar med den friktion som verkligen ifrågakommer 
vid diffusions- och ledningsföreteelsen och som resulterar 
vid jonernas respektive molekylernas rörelse mellan lösnings- 
medlets egna molekyler. Om dess storlek lämna de hittills 
använda metoderna vid viscositetsbestämningar intet be- 
grepp. Endast i fall de diffunderande jonerna och mole- 
kylerna äro fullständigt hydratiserade, kan ifrågavarande 
friktion vid oändlig utspädning sättas lika med lösnings- 
medlets egen vwviscositet. 
I fall man uttrycker den minskning af ledningsförmågan, 
som blir följden af t. ex. urinämne-, glycerin- eller socker- 
tillsats till lösningarna af KCI och LiCl, i procent af 1-värdena 
för rent vatten, finner man, att dessa procenttal äro i det 
närmaste oberoende af elektrolytmängden, åtminstone så 
länge lösningen ej innehåller alltför stora kvantiteter elektro- 
lyt eller oledare. (Vid 4-n LiCl i glycerin öfverstiger dock 
!) Zeitschr. f. Elektrochemie 12, 77 (1906). 
:) Zeitschr. f. phys. Chemie 63, 257 (1908). 
