40 John Sahlberg. (LV 
till Heluan, vandrade därifrån till Nilens strand samt läto 
sätta oss öfver med en stor färjslup. Man tog på förhand 
betalning för fram- och återresan. Då aftonen nalkades 
och vi voro på återvägen, fingo barnen lust att ännu bese 
A pis oxarnas grafvar, som voro något aflägsnare. Jag 
återvände med min hustru och blefvo ordentligen förda 
tillbaka öfver floden samt kommo till Heluan, där vi för- 
gäfves väntade på barnen. De hade dröjt så länge, att färj- 
karlarna icke mera i mörkret ville föra dem öfver Nilen. 
Härigenom blefvo de i stor förlägenhet. De hade visst sina 
returbiljetter, och ett antal obegagnade egyptiska postfri- 
märken, men inga penningar. I närheten låg en järnvägs- 
station Bedreschen, hvarifrån tåg ännu på aftonen skulle 
gå till Cairo, men när de i mörkret trefvat sig fram till sta- 
tionen, hade man intet förbarmande med dem. Då de ej 
hade biljett gällande för denna sträcka eller reda penningar, 
lemnades de åt sitt öde och så fingo de i mörkret traska den 
långa vägen till staden, hvilket blef så mycket obehagligare, 
som ett häftigt åskregn utbrutit och blött upp vägarna. 
Hoppet att slippa sista stycket med den elektriska spår- 
vägen från Ghizeh slog ock felt, då man på dess kontor var 
lika ohjälpsam som vid järnvägsstationen, och först mid- 
nattstiden anlände barnen till Cairo, där vi redan med 
stor oro väntat dem. 
ING 
Den 16 Februari lemnade vi Cairo och begåfvo oss med 
järnväg till Portsaid. Ej långt från denna stad går banan 
utefter en ökentrakt med temligen rik vegetation af vilda 
buskar och örter, och det var ej utan att lida »Tantali kval» 
som vi ilade här förbi, ty här skulle vi utan tvifvel kunnat 
göra goda skördar, men tiden medgaf ej att stanna, hvarför 
vi måste lemna dessa platser »till nästa gång.» 
Vi stego sedan ombord på en ångare, som förde oss öfver 
