34 N. C. DuNÉE, 



Åldringen, af åren härjad, 

 faller hastigt för hans glaf, 

 kind af ungdoms rosor färgad, 

 bäddas, blek, i tidig graf. 



Söner rycker han från fäder, 

 sopar hela slägter bort. 

 Öfver landsbygd, öfver städer 

 är han herre inom kort. 



Fåfängt, fåfängt är att strida, 

 hans är segern dag på dag. 

 Intet annat gifs än bida 

 dådlös ödets hårda slag. 



Dock. i allvarstnnga stunder 

 än i Odins gamla lunder 

 tappra manner stå på vakt. 

 Trofast de vid lärdomshärden 

 vårda hfvets bästa värden, 

 hålla modet än vid makt. 



Här ett fast förbund de knyta 

 sannings malm att samfäldt bryta, 

 sökt med forsknings grufkompass. 

 Så ui- spillrorna och gruset 

 står bland graf\ar fram i ljuset 

 Regia Societas. 



Men nöd och tårar skänka kraftig saf, 

 och, närd af allt, hvad ypperst tiden gaf, 

 hon växte se'n sig stark och framåt gick 

 med dristig hag, med ständigt vidgad blick. 



