bens Prc. palatinus er i det mindste delvis tilstede, Kun i faa Forhold staa de kjendte 
Nataliner over andre lave Vespertilionider: deres Ansigt er af /. occipitifrontalis bøjet 
usædvanlig stærkt ivejret. 
Hos Natalis og Thyroptera er Mellemkjæben fuldstændig, og »P? findes; hos Amor- 
phochilus og Furta er Mellemkjæbens Pre. palattnus delvis opløst, og P2 er forsvunden. 
Thyroptera er ellers i flere Henseender den højest uddannede af Slægterne; Bruskspidsen 
påa 3dje Finger er ikke alene bleven lang, som det ogsaa kan ske hos andre Vespertilio- 
nider, men tillige forbenet, og andet Mellemhaandsben vantrives. Paa MHaandled og Fod- 
saal er der fremkommet Sugeskaal-formede Trædepuder; vist som Følge af Uddannelsen af 
Sugeskaalen paa Foden ere Tæerne indbyrdes ved Hud- sammenvoxede til Kloleddene, og 
Iste og det Led i Tæernes Skelet ere indbyrdes sammensmeltede. 
Overfor Natalinerne staa Vespertilionini og Molossini paa et højere Trin i Hen- 
seende til Flyve-Evnens Udvikling og dens Følger; blandt alle Flagermus er det dem, der 
deri ere de største Modsætninger til Pteropodider, om end ikke alle i samme Grad. For 
dem alle gjelder, at Overarmens nedre Ende er bleven smal, Condylus internus svag, Led- 
rullerne skarpe; de fleste af Sidebaandene mellem Over- og Underarm ere fæstede i dybe 
Gruber. Forbindelsen mellem de to Mellemkjæbeben er (eller hår været) helt afbrudt. 
Vespertilioninerne ere i en væsenlig Henseende noget mere oprindelige end Molos- 
sinerne: deres Mellemkjæbeben ere indbyrdes vidt skilte; hos Molossinerne nærme de sig 
igjen til hinanden og voxe igjen sammen, vist under særlig Paavirkning af den stærke for- 
reste Fortand. Derimod ere Vespertilioninerne de mindst oprindelige i Laarbenets Form: 
Laarbenets nedre Ende er bleven smal, Ledrullerne smalle og tæt sammenstillede. 
Lavest mellem Vespertilioninerne staar Slægten Vespertilio, med det fuldstændigste 
 23.1.234567 
(23. 1.234567 7 
benet A/a parva omkring Foramen opticum, med forholdsvis korte brede Vinger, hvor 5te 
Tandsæt: med langstrakt Ansigt, med Kindbue af mere sædvanlig Form, med 
Finger endnu er lang; Ulna kan være forholdsvis veludviklet; o.s.v. Til Vespertilzo slutter 
sig nogle Slægter, der i en eller anden særlig Retning ere naaede videre: Plecotlus, der 
har faaet uhyre Øre og mistet 3, Minyopterus, der har faaet lange smalle Vinger, med 
kort dte Finger, har mistet p3, har faaet usædvanlig stor Hjernekasse, 0. s.v., Lasionyc- 
teris, der har mistet p3, 0.5. v. 
Det eneste gjennemgaaende Mærke, der skiller Vesperugo fra Vespertilio og dens 
Slægtninge, er vist, at p3 mangler. Men selv om der ikke er flere gjennemgaaende 
Skjelnemærker, har dog Vesperugo i det hele et stærkere Præg af at være Flyver, end 
Vespertilio har det. De mindst oprindelige Arter af Slægten Vesperugo, som V. noctula, 
V. serotinus, V. discolor 0.s.v., ere naaede til den højeste Flyve-Udvikling, som Flagermus 
have naaet; hos dem er det, at Følgerne af Flyve-Evnen vise sig i den største Udstræk- 
ning. Ogsaa i Forhold, der ikke ligefrem følge med Flyve-Evnen, naa de forskjellige 
Vesperugo-Arter højere end nogen Vespertilio eller nogen af Vespertilto's Slægtninge: 23 
