42 
(Anm. 15.) 
Galeopithecus har været stillet sammen med Halvaber eller med Flagermus eller Insektædere. Man 
var efterhaanden bleven mere og mere enig om at regne den til Insektæderne; men i nyeste Tid ere Parker 
(Mammalian Descent, 1885, p- 176 og andre Steder) og Leche (Uber die Såugethiergattung Galeopithecus; 
Vetensk. Akad. Handl., Bd. 21, 1886; 92 pp., 5 pl.), hver ad sin Vej, komne til den Opfattelse, at det er en 
begyndende Flagermus med kun meget ringe Uddannelse i egen Retning. Parker's Udtalelser ere overordenlig 
ubestemte; man kan ikke rigtig se, naar han taler i Alvor og naar ikke. Leche har udførligere søgt at gjøre 
Rede for sin Mening. 
Leche har gjennemgaaet Muskler, Nerver og Indvolde hos Galeopithecus og sammenlignet med 
Insektædere, Halvaber og Flagermus og har ogsaa taget Hensyn til forskjellige Dele af Skelettet. Om Udbyttet 
af Undersøgelsen siger han (p. 77): +Was aber mit Sicherheit aus den obigen Untersuchungen hervorgeht, 
låsst sich folgendermassen zusammenfassen: Åus einem gemcinsamen Stamme mit Insectivora, Prosimiæ und 
Chiroptera hervorgegangen, hat Galeopithecus sich zusammen mit den letzteren vom Urstamme abgezweigt 
und sich zuerst in derselben Richtung wie diese entwickelt, ohne jedoch dieselbe hohe Differenzierung des 
Patagium und der Extremitåten zu erlangen. Er ist jedenfalls als eine sehr alte Thierform und als ein 
wenig modificirter Nachkomme des Urstammes der C/øroptera zu betrachten. Von den heutigen Insecttvora 
steht er den Menotyphla (2: Macroscelididæ og Cladobatide), speciell den Tupartidæ (3: Cladobatidæ), am 
nåchsten; am wenigsten zeigt er Ubereinstimmung mit den Prosimiæ». 
Leche har (p. 73, 74) opført en Række af Mærker, hvori man bedst skal kunne se Forholdet mellem 
Galeopithecus og (andre) Insektædere, Halvaber og Flagermus, Grupper som Galeopithecus virkelig er mere 
eller mindre beslægtet med i Egenskab af forholdsvis lavtstaaende placentalt Pattedyr med Kløer. De Lig- 
heder, han har kunnet finde med Halvaber ere ganske vist hverken mange eller store; ikke én af dem er 
særlig slaaende; der kunde have været opført lige saa mange Ligheder med andre mere oprindelige Pattedyr; 
men af de faa Ligheder drager Leche store Slutninger. Han mener, at Galeopithecus i visse Retninger 
ligner Hovdyr; den skal være «herbivor», mest leve af Blade; den skal i Tænderne minde om Hoydyr, 
ligeledes i Taårmen. Han tror desuden, at man blandt uddøde Dyr har fundet Mellemformer mellem Hovdyr 
og Halvaber (p. 75): «Es hat sich nåmlich den Palæontologen die Uberzeugung aufgedrångt, dass mehrere 
Såugethierreste aus dem Eocån Europas und Americas (Adapis, Lamnothertwm u.a.) Charaktere von Halbaflen 
mit solchen von Hufthieren verbinden.… Og han slutter (p. 76): «Da nun ferner wenigstens die Typen- 
gemeinschaft unseres Gal. mit den letztern (3: Halvaber) nicht bestritten werden kann, so dirften wir 
vielleicht in den erwåhnten palæontologischen Befunden eine Erklårung fir einige Eigenthimlichkeiten bei 
Gal. (... de nævnte Ligheder med Hoyvdyr i Tarm og Tænder) zu suchen haben und in diesen somit nicht spåter 
erworbene Anpassungsproducte, sondern von gemeinsamen Hufthier-artigen Vorfahren ererbte Reste erblicken. 
Jedenfalls ist diese Frage noch nicht spruchreif, aber verdient im hohen Grade die Aufmerksamkeit der 
Morphologen.» Sagen er klar: der kan intet Slægtskab være hverken mellem Galeopithecus og Hovdyr eller 
mellem Halvaber og Hoydyr, undtagen for saa vidt baade Galeopithecus, Halvaber og Hovdyr stamme fra 
Insektædere, mere eller mindre umiddelbart. (Det samme siger Schlosser (Die Affen, Lemuren, Chiropteren 
etc. des europåischen Tertiårs; Beitr. Palåontol. Østerreich-Ungarns, Bd. VI, 1887; p. 20) for Halvabernes 
Vedkommende og påa cn Maade ogsaa for Galeopithecus; han regner nemlig Galeopithecus til Halvaberne, 
som nærmest beslægtet med Lemw). — Kjendsgjerningerne ere ikke saaledes, som Leche har fremstillet 
dem. For det første, hvis Galeopithecus virkelig væsenlig lever af Blade, har det i hvert Fald ikke afsat 
stærke Spor i dens Bygning. Dens Tarmkanal er, at dømme efter Beskrivelsen, ikke meget forskjellig fra, 
hvad den er hos insektædende eller altædende Pattedyr; det mærkeligste skal være, at «der Dickdarm långer 
als der Dunndarm ist, was sonst nur bei eininigen Herbivoren angetroflen ist» (p. 65). Og i dens Tandsæt 
er der netop ingen særlig Lighed med Hovdyr. Den Lighed, som Leche finder mellem Galeopithecus og 
Hovdyr i Henseende til Tænderne, omtaler han saaledes: «Bedeutsam scheint mir aber, dass die Umbildung 
der Molarform in die Form der Milchbackzåhne bei einigen der am wenigsten differenzirten Hufthieren 
(Schweine, die alttertiåren Anoplotherium, Dichobune, Ancodus u. a) in ibereinstimmender Weise sich 
vollzieht. Bei der Merzahl der lebenden Hufthiere geschieht die Umbildung auf ganz andere Art» (p. 61). 
Den sidste Sætning maa være forulykket; Mælkekindtænderne ere i deres Form i Forhold til Bagkindtænderne 
væsenlig ens hos alle Artiodactyler, uddøde og nulevende, ganske som hos dem, Leche nævner; Perisso- 
dactylerne ere noget anderledes. For de øvre Kindtænders Vedkommende kan der vel siges at være den 
