(Anm. 41.) 
hos en anselig Række Former). Desuden er der Undtagelser, der alt andet end «rather support the gene- 
ralization» (Ann. Mag. 1875; p. 355); Minyopterus, der ubetinget er en Vespertilionide, har Haar som Em- 
ballonurider, 0. s. v. 
Den uddøde tertiære Slægt Vespertiliavus (Navnet er uheldigt baade efter Form og Betydning) er 
opstillet af Schlosser (Die Aflfen, Lemuren, Chiropteren, etc. des europåischen Tertiårs, Theil 1, 1887; 
p. 70—74, pl.), der dog nærnest kun kjendte Underkjæber. (Om dens Slægtskab siger han (l.c. p. 71): 
4... …. Die Unterschiede gegenuber Vespertilio sind in die Augen springend. Dagegen durfte die directe Ab- 
stammung dieser letzteren nicht ausgeschlossen sein .... Bei der Kleinheit des unteren Pr 2 (5: p3) und des 
oberen Pr 3 (3: p2) kénnen als etwaige Nachkommen unserer fossilen Fledermaus nur Vespertilioniden mit 
3 Pr in Betracht kommen .... Die unserem Vespertildavus im allgemeinen am nåchsten verwandte lebende 
Form ist, meiner Ansicht nach, Vespertilio alecto (efter Dobson: Catal. Ghir. Brit Mus., 1878, p. 361, er 
Vespertilio alecto Eydoux & Gervais = Emballonura monticola Temm.) mit ebenfalls ziemlich langem 
Kiefer und ziemlich einfachen Pr. Vespertiliavus nimmt in Folge def Långe seines Unterkiefers gegenuber 
den ubrigen Fledermåusen jedenfalls eine sehr primitive Stellung ein und erinnert zweifellos an die Mar- 
supialier, deren C ja auch sehr weit zurucksteht Unter den ersteren kommt in dieser Beziehung noch 
Taphozous am nåchsten, indem auch hier die Incisiven einen noch ziemlich bedeutenden Raum ausfillen; 
das Gleiche ist der Fall bei Vespertilzo lepidus» (»: Natalis lepidus). En Hovedskal af Vespertiliavus 
findes i Kjøbenhavn; den mangler Mellemkjæbebenet, men er ellers særdeles fuldstændig; endogsaa de lange 
Prc. supraorbitales findes. 1 Virkeligheden staar Vespertiliavus overordenlig nær ved Taphozous, en af 
de højeste Emballonurider; den har altsaa intet at gjøre med Vespertilionidernes Stamtræ; Formen paa 
Underkjæbens forreste Ende er netop ikke oprindelig, men en af Taphozoernes høje Egenheder. 
Det er sikkert Overarmen af Vespertiliavus, som Weithofer (Sitzungsber. Akad. Wissensch. Wien, 
Bd. XGVI, 1 Abth., 1887; p. 352—53, pl., f. 12—16) henfører til «Taphozous?», fordi den «von dem eines 
Taphozous (auch noch Molossus) fast gar nicht zu unterscheiden war...». Af Billedet kan det sees, at 
Overarmen virkelig minder stærkt om 7'aphozous (at den altsaa i sit smalle Ledhoved og stærkt udstaaende 
Tuberculum minus er en fuldstændig Modsætning til Molossus). (Baade Schlosser og Weithofer omtale 
Overarme, som de uden nærmere Redegjørelse henføre til Vespertiltavus, muligvis kun i den Tro, at Vesper- 
tiliavus er en Vespertilionide.) 
Diclidurus (der kun er dømt efter Beskrivelser og Billeder) hører snarest til Afdelingen Taphozot; 
efter Billedet hos Gervais (Castelnau: Expéd. scientif. dans les parties centr. de 'TAmérique du Sud, Mammif., 
1855, pl. 13, f. 1) synes Underkjæbens Hage at være formet omtrent som hos Taphozous; og det Billede, 
Wied giver (Beitr. z. Naturgesch v. Brasilien, Bd. 2, 1826, pl. 1, f. 1) tyder vist ikke paa det modsatte. 
42) p.34. M. occipitifrontalis er i det væsenlige ens hos forskjellige Vespertilionider; jeg har efterset 
den hos Thyroptera, flere Arter Vespertilio, Plecotus, Minyopterus, Lasionycteris, flere Arter Vesperugo, 
Scotophilus, Atalapha, Nyctinomus og Molossus. Den udspringer med to Hoveder paa Nakkekammen, et 
påa hver Side; hvert Udspring fortsættes i en kjødet Muskelbug, der fortil gaar over i en stærk Sene, der 
smelter sammen med den tilsvarende paa den modsatte Side; den fælles Endesene fæster sig paa Næseryggens 
Brusk i Hovedets Midtlinie. Iøvrigt kan Musklen være stærkere eller svagere; dens Udspring paa Nakke- 
kammen kan være kjødet eller senet; de to Hoveder kunne være mere eller mindre adskilte; i dens Sene 
over Snudens Ryg kan der fremkomme Muskeltraade; den kan staa i forskjellig Forbindelse med andre af 
Ansigtets Muskler som Levator labii superioris og Compressor nasi; 0. s. v. 
To af de største Modsætninger indenfor Vespertilioniderne i Henseende til Udviklingen af Occipitt- 
frontalis ere Thyroptera og Molossus. Hos Thyroptera 'er Musklen forholdsvis svag; dens Udspring er 
kjødet, dens to Hoveder vidt skilte, dog indbyrdes forbundne ved en tynd Hinde; først langt fremme, tæt ved 
Fæstet, smelte de to Sener sammen. Hos Molossus er Musklen stærk; dens Udspring er senet; de to Hoveder 
ligge tæt ved Siden af hinanden og forenes snart; allerede over Panden ere Senerne smeltede sammen; men 
over Næseryggen gaar den fælles Sene paa et Stykke over til at blive kjødet. Nærmest som hos Molossus 
er Forholdet hos Nyettnomus og Vespertilioniner. 
Hos andre Flagermus end Vespertilionider ender Ocecipitifrontalis ikke med en Sene, der fæster 
sig paa Næsebrusken, men har beholdt mere af sit oprindelige Præg som HudmuskeJ. Jeg har efterset den 
