147 



Festen, som behedradey genom närvaro af represen- 

 tanter för landets regering och ständer samt för särskilda 

 inhemska litterära och vetenskapliga institutioner äfvensom 

 en större samling af hufvudstadens öfriga bildade allmänhet, 

 öppnades af ordföranden hr Hallsten med följande ord: 



Högtärade församling! 



Bland de många uppgifter, de moderna samhällena 

 ställt för sig, intager sträfvandet att föröka den skatt af 

 kunskaper föregående sliågten lemnat i arf, ett framstående 

 rum. Detta sträfvande har väl alltid, mer eller mindre med- 

 vetet, förefunnits; såsom en af stat och kyrka uppmuntrad 

 uppgift framträdde det med Universitetens uppkomst för sex, 

 sju århundraden sedan, och det här väsendtligen befordrats 

 genom inrättandet af lärda samfund, vetenskapsakademier 

 och societeter. Det är Italien, Frankrike och England äran 

 tillkommer att först hafva åstadkommit sådana lärda sam- 

 fund, för ungefär tvåhundra år sedan; under den närmast 

 följande tiden följde Europas öfriga stater detta föredöme, 

 och numera kunna sådana vetenskapliga föreningar sägas 

 finnas i hvarje land, som gör anspråk på att räknas tiél de 

 civiliserade. 



I vårt från de vetenskapliga härdarna aflägsna land 

 framträdde ett sådant sträfvande ej förr än på 1820-talet; 

 då grundlades nemligen vårt äldsta vetenskapliga samfund, 

 tauna- och flora-sällskapet, och likaså det medicinska säll- 

 skap, från hvilket längre fram det nuvarande finska läkare- 

 sällskapet framgått; år 1831 grundlades finska litteratur- 

 sällskapet; och några år derpå bestöto några af landets 

 dåvarande vetenskapsmän, att försöka inrätta en förening 

 för befordrande af sjelfständig vetenskaplig forskning öfver- 

 hufvud. Detta sträfvande möttes med gynnsamt tillmötes- 

 gående af landets dåvarande Styrelse ; föreningen fick namn 

 af > Finska Vetenskaps-Societetenj, och bifall till dess stif- 

 telse meddelades för femtio år sedan, år 1838. 



Med djupaste tacksamhet bevarar finska vetenskaps- 

 societeten — och vi våga tro fosterlandet — minnet af de 



