186 



honom särskildt framhåller, att upprepaclt höja sin stämma 

 förmanande och rådande. Hans personliga egenskaper gjorde 

 lionom aktad och ärad af enhvar som kom i beröring med 

 honom. Till hedersledamot af Finska Vetenskaps-Societe- 

 ten hade Wiedemann blifvit invald den (i April 1868. 



Gyldén var årsbarn med Wiedemann; b an var född 

 den 16 Maj 1805 i S:t Micbels socken, der hans fader då för- 

 valtade domareembetet, bief student 1821, filosofiekandidat 

 1827 samt promoverades samma år till filosofie doktor. 

 År 1829 utnämndes han till docent i grekiska litteraturen. 

 Fem år senare, då adjunkturen i grekiska och romerska lit- 

 teraturen vid universitetet efter Sjöström blef ledig, ansök- 

 tes denna tjenst samtidigt af Gyldén och dåvarande magi- 

 ster docens i vältalighet J. L. Runeberg. Då behandlingen 

 af detta befordringsärende och dess utgång på sin tid väckte 

 stor uppmärksamhet och erhållit en kulturhistorisk betydelse, 

 torde en kort framställning deraf icke sakna intresse, helst 

 derigenom tillika lemnas en karakteristik af Gyldéns veten- 

 skapliga ståndpunkt. Såsom specimina för tjensten hade 

 sökandene utgifvit och försvarat hvar sin afhandhng på 

 latinska språket, Gyldén om genitivus ocli ablativus abso- 

 lutus i grekiskan ocli latinet, Runeberg om kören i den gre- 

 kiska tragedin. Såsom ex officio opponent fungerade pro- 

 fessorn i vältalighet J. G. Linsen. Dennes utlåtande om Gyl- 

 déns afhandling innehöll bl. a., att den »på ett fördelaktigt 

 sätt vittnade om e] mindre genom läsning itn sjelfbegrun- 

 dande vunnen förtrolig bekantskap med den upphöjda åsigt 

 af språkens studium, hvarigenom detsamma från att vara 

 ett blott aggregat af död kunskap öfvergår till ett lefvande 

 organiskt helt och intager en vigtig plats i vetenskai^ernas 

 stora syskonring>. Dock anmärktes att >afbandlingen blif- 

 vit tor tidigt afbruten och således de ifrågavarande konstruk- 

 tionssättens härledning ur de grunder, förf. uppställt, föga 

 eller intet utvecklad». Om Runebergs afhandling åter ytt- 

 rade opponenten, att han ansåg den för en >fri och i många 

 hänseenden själfständig utveckling af det valda ämnet, vid 

 hvilken alhandlingens obestridliga förtjenst förhöjes af det 



