Siaornen kielen lukiisanoista. 



Esittänyt 



Aug. Ahlqvist. 



(Esitelmä Suomen Tiedeseuran vuosijiihlassa 29 paiii luuihtik. v. 1S88.) 



Minulla on aikomuksena tällä kertaa Teiclän arvostel- 

 laksenne esittää muutamia mietteitä meidän kielemrae ja 

 muidenkin suomalais-ugrilaisten kielten lukusanoista. 



Kaikkein esinnä tahdon kuitenkin ilmoittaa, etta mina 

 tahallani käytän sanaa lukusana, enkä laskusana, joka nyt 

 lienee tavallisempi nuorisoa opetettaessa. Tämä jälkimmäi- 

 nen såna on ijältänsä aivan nuori, ja sen synty muuan niitä 

 milfei lukemattomia ruotsin kielen matkimisia, joissa suo- 

 men kielen »kehkeyttäjät» övat poikenneet öman kielensä 

 luonteesta sekä muistoista ja »luoneet.> uutta, joka ei ole 

 ollut tarpeen. Jo tuhansia vuosia ennen kuin Suomalaiset 

 oppivat lukemaan kirjaa osasivat he näet lukemalla mää- 

 rätä kappaleiden määrän, jolle antoivatkin nimen luku. Jos 

 mikään, on siis lukusana sopivin ja alkuperäisin nimi niille 

 sanoille, joilla luvut nimitetään eli sanotaan. Näin on useim- 

 missa muissakin kielissä puheenalaisten sanojen nimi joh- 

 dettu siitä verbistä, millä mikin kieli nimittää kappaleiden 

 lukemisen toimen. Eikä såna lukusana näytä mitenkään 

 voivan saattaa aikaan väärinkäsitystä, sillä sitä ei käytetä 

 missään muussa merkityksessä kuin tuossa sen alkuperäi- 

 sessä, joka on yksi kuin saksan sanalla Zalilivort. Perättö- 

 mästä väärinkäsityksen pelosta on kuitenkin nimi laskusana 

 sepitetty. Mutta tässä on jouduttu ojasta allikkoon, koska 



