210 



mina läpi koko kieliheimon. Seitsemästä alkaen miumtavat 

 lukasanamme yhfäkkiä muotonsa, esiytyen subjektinakin 

 päätteen kanssa, joka kuuluu genitiville, ja saavat täten epä- 

 säännöllisen ja epälogillisen asun, jonkalaista meidän kie- 

 lessämme mimalla ei tavata. Tämän lisäksi on seitsenluvun 

 nimi selvästi lainattu, ja kymmenen nimi enimmäkseen joko 

 lainattii taikka jälkisyntyinen. Kahdeksan ja yhdeksän lu- 

 vuille tåas övat niraet tehdyt silminnähtävästi vähennyksen 

 tavoin ja vieraskielisen kymmenen nimen avuUa; nekin siis 

 jälkisyntyiset. 



Suomalaiset eivät siis alkiiperäisesti olleet sorminluki- 

 joita, ei viisin, eikä kymmenin, eikä kaksin-kymmenin. He 

 lukivat kuutta myöten. Aiheen tähän olivat he varraaan 

 saaneet schamanilaisesta uskomuksestansa. Samoin kuin 

 arjalais-semiläisellä alalla seitsemän oli pyhä luku, samoin oli 

 ja on kolme turanilaiselle hengelle sekä pyhyyden etta täy- 

 dellisyyden luku. Kalevalassa ja Loitsumnoissamme on sata- 

 määrin esimerkkejä kolmen tämmöisenä pitämisestä. Kui- 

 tenkin lienee kolme tuntunut suomalais-kielten alkupuhujista 

 kovin pieneltä lukujen perusryhmäksi. Täksi ottivat he tä- 

 män pyhän lukunsa kaksinkertaisen määrän. Ja näin syn- 

 tyi heillä kuusin-lukeminen. Myöhemmin, sitten kuin seit- 

 sen-luvun pyhänä-pitäminen tuli tunnetuksi ja mieluisaksi 

 ja sen nimikin saapui kieliin, lienee suomen sukujen alalla 

 seitsemän oUut hyvän aikaa lukemisen perusryhmänä. Vih- 

 doin jouduttiin, vaivaloisesti kyllä, nykyiseen järjestelmään, 

 jossa kymmenen on lukemisen perusryhmän päättiö. 



