213 



des i de skilda slagen af enkla väfnader, som sammansätta 

 organismerna. Det låg i sakens natur, att man sökte när- 

 mare definiera dessa krafter med afseende på deras verk- 

 ningar; man gjorde det genom att afse deras förhållande 

 till de krafter, som verka i den döda naturen; dessa olika 

 slag af krafter ansågos nemligen motverka hvarandra; kraf- 

 terna i den döda naturen, antog man, sträfva ständigt att 

 förstöra de lefvande varelserna, att upphäfva lifvet i dem, 

 kortligen att döda dem; detta åter hindrades af lifskrafterna. 

 Det är, så tänkte man sig, en kontinuerlig strid på lif och 

 död mellan lifskraften inom organismen på ena sidan och 

 krafterna i den omgifvande döda naturen på den andra, — 

 en strid, hvars slutliga utgång dock icke kunde vara tvifvel- 

 aktig, då ju, såsom erfarenheten visar, allt lefvande slutligen 

 måste dö. [Ett yttrande i detta hänseende, som någorlunda 

 karakteriserar hela detta åskådningssätt, har vunnit berömd- 

 het; det är af fransmannen Bichat, som egentligen gaf upp- 

 hof till denna lära eller väsendtligen definierade densamma, 

 och det är följande: lifvet är summan af de funktioner inom 

 de lefvande organismerna, som hindra dödens inträdande 

 [la vie est 1'emsemble des fonctions, qui resistent ä la mört. 

 I öfverensstämmelse härmed tänkte man sig hos unga individ 

 lifskraften hafva öfvervigten öfver de yttre krafterna; såsom 

 yttryck af lifskraftens öfvervigt ansåg man den unga indi- 

 videns tillväxt och utveckling. Hos unga fullväxta individ 

 åter tänkte man sig lifskraften på ena sidan och de yttre 

 krafterna på den andra vara i jemvigt, och tillfölje häraf 

 tillväxten upphöra. Men under lifvets förlopp antogs lifskraf- 

 ten aftaga mer och mer; den förmådde derför ej mer uppe- 

 hålla jemvigten med de yttre krafterna; och härmed inträdde 

 organismens ålderdom, dess långsamma aftynande intill det 

 moment, då krafterna i den yttre naturen helt och hållet 

 fingo öfverhanden; då måste lifsprincipen vika; döden in- 

 trädde, och organismen gick sin upplösning till mötes]. 



Denna uppfattning var visserligen obestämd; och de 

 egenskaper, som tillades lifskraften, voro — såsom man ut- 

 tryckte sig — hypermekaniska, i den betydelse, att denna 



