88 



ning och utsläckningsrigtningarna på b-pl. oaikr. lö*' från huf- 

 vudaxelns rigtning gående än åt den ena än åt andra sidan, anty- 

 dande sålunda en tvillingsartad sammanvexning dem emellan. 

 En annan varietet (från Rassböle), uti hvilken i motsats till 

 föregående hornblendet är till qvantiteten underordnade fält- 

 spaten och qvarzen och derigenom öfvergående i felsitskiffer 

 eller eurit, visade i tvärsnitt från hvarandra afskilda, men 

 kantiga hornbleudeindivider, hvilka dock genom smala, emel- 

 lan fälspat- och qvarzkorneu slingrande fina hornblende-strim- 

 mor ännu delvis sammanhänga. Deremot företer typisk horn- 

 blendegneis från Ulrikasborg i en normalt mot skiffriugsrigt- 

 ningen slipad platta korta afrundade, fullkomligt från hvar- 

 andra afskilda hornblendeindivider med mellanliggande qvarz 

 och fältspat (orthoklas och plagioklas). En öfvergång mellan 

 denna äkta typiska hornblendegneis och den nämnda horn- 

 blendeskiffern bildar en i form af brottstycken i qvarzrik 

 gneisgranit från Högholnien (mellan Helsingfors och Degerö) 

 förekommande hornblendegneis, i hvilka hornblendeindivi- 

 derna icke äro så skarpt skilda från hvarandra som hos 

 den nyssnämnda. Gneisgraniten har här mera karakte- 

 ren af pegmatit än aC den äkta i större massor förekom- 

 mande gneisgraniten, hvilket kan förklara orsaken till åtskil- 

 naden mellan deras resp. brottstycken. 



En ganska vanlig beståndsdel i hornblendeskiffer från 

 Degerö, hvilken äfven återfinnes i Helsingfors-hornblendegneis, 

 är epidot. Denna uppträder i den förstnämnda af ofvanan- 

 förda hornblendeskiffrar dels i afrundade långsträckta korn 

 (i hornblendelagren), dels med kantiga, tydliga kristallkontu- 

 rer (i lältspatslagren), lutande i ett normalt mot skiHfringen 

 gående slipningspreparat, omkr. 63° mot hvarandra således 

 motsvarande c- och a-pl.: b-axeln (orthodiagonalen) går så- 

 ledes i skiffringsrigtningen och utsläckningsrigtningarna ofta 

 nära öfverensstämmande med hornblendets. Ställvis utträn- 

 ger epidoten fullständigt hornblendet, så att en epidotfels 

 uppkommer, innehållande vanl. små magnetitkorn. Huruvida 

 denna epidot är primär eller sekundär är svårt att afgöra. 

 Dess stora mängd och intima sammanvexning med de öfriga 



