132 



en hypotes, som af sin upphofsman framställts med all för- 

 sigtighet, af dessa reproduktörer uppgifves såsom en objektivt 

 bevisad sanning. 



Särskildt gäller detta morfologins område. Darwins 

 selektiouslära har mer än något annat fått undergå detta 

 öde. Det är en väsentlig olikhet att läsa denne detta år- 

 hundrades främste forskares försigtiga framställande af sina 

 slutledningar, ständigt åtföljda af yttranden såsom: 'Met sy- 

 nes alltså mig"'"', '-såsom jag tror,'*'' ''enligt all sannolikhet," 

 o. s. v. och å andra sidan en mängd mer eller mindre ob- 

 skura popularisatorers framhållande af alla dessa hans hy- 

 poteser såsom fullt bevisade satser. 



Det är min enskilda öfvertygelse att Darwins selek- 

 tionshypotes ingalunda är tillfyllesgörande för att förklara 

 uppkomsten af det organiska sambandet i naturen, om den 

 äfven innehåller en god del af sanning. Frågan är ännu 

 så långt ifrån löst, att den tvärtom torde befinna sig i ett 

 af de första skedena af sin utveckling, så ny som den i 

 sjelfva verket är. Den gemensamma härstamningen, descen- 

 densen, må visserligen anses för ett vetenskapligt teorem, 

 men alla de verkande orsakerna vid de eiiskilda formernas 

 så fysiska som psykiska daning äro ännu ingalunda kända. 

 Den, som verkligen studerat naturen, har väl alltjämt fun- 

 nit en mängd företeelser, hvilka han icke kan begripa an- 

 norlunda än genom antagandet af Darwins förklaringsgrun- 

 der, de stå för honom såsom lefvande och öfvertygande illu- 

 strationer till dessa. Men han har likaså träffat andra fe- 

 nomen och särskildt t. ex. sådana af psj-kisk art, hvilka på 

 intet sätt låta förklara sig ur darwinismen, utan måste för- 

 utsätta ännu för oss fullkomligt obekanta krafter och lagar. 

 Vetenskapsmannen, som icke blott hört talas eller läst här- 

 om, utan sjelf med egna ögon sett såväl det ena som det 

 andra, som sjelf forskat i naturen, kommer derför äfven att 

 ställa sig allt mer försigtig och kritisk mot alla de mer el- 

 ler mindre lösa korollarier, man tror sig kunna draga ur 

 satser, som delvis ännu sjelfva tarfva bevisning. 



Men annat är förhållandet med de personer, hvilka 



