144 



funnit ett lämpligt uttryck för det åsyftade tankesamman- 

 hanget. 



Härmed var öfvergången gifven till den filosofiska be- 

 traktelsen öfver språket. Frågan gestaltade sig närmast så- 

 lunda : hvad åsyfta de språkliga kategorierna, i hvilket för- 

 hållande står det logiska tankesammanhanget till dess for- 

 mella uttryck i språket? Klart var, att sedan frågan med 

 denna skärpa och bestämdhet engång var uppstäld, forsknin- 

 gen icke kunde åtnöja sig med ett svar hemtadt uteslutande 

 från de dittills allmänt kända språken. Den lifligare berö- 

 ringen med Orienten, med Stilla hafvets öar och Amerika 

 kom den sökande vetenskapsmannen till hjelp, och så hopa- 

 des ett material af dittills okänd omfattning och förvånande 

 mångfald, hvilket i Wilhelm von Humboldt fann sin geniali- 

 ske och samvetsgranne bearbetare. I sitt epokgörande ar- 

 bete: '"'IJber die Verschiedenheit des menschlichen Sprach- 

 baues und ihren Einfluss auf die geistige Entwickelung 

 des Menschengeschlechts^'' granskade Humboldt den typiska 

 strukturen af språket hos de förnämsta representanterna af 

 gamla och nya verldens folk, hvarefter han på grund af 

 denna typ sökte klassificera desamma. Härigenom blef han 

 skaparen af den filosofiska språkfoi-skningen. 



För Humboldts filosofiskt utbildade uppfattning fram- 

 stod genast från början med full klarhet, att man för bedö- 

 mandet af det språkliga uttryckssättet hos främmande och 

 från de europeiska tungomålen mera afvikande idiom icke 

 finge använda samma måttstock som för de senare. Hvarje 

 enskild språkfamilj, eller såsom man äfven kallat dem språk- 

 stam, omfattande grupper af mer eller mindre med hvaran- 

 dra öfverensstämmande språk, hade utbildat sitt särskilda 

 system af tänkande, det olika sätt hvarpå menniskoanden 

 sökt för sig sjelf klargöra sitt innehåll. Detta system var 

 sålunda en bestämd form eller gestalt (^©(»yiy) för tanken, 

 så vexlande, att den ena icke kunde med kongruens inpas- 

 sas på den andra. Men då denna form öfverhufvud gaf sig 

 tillkänna i språket genom vissa med orden förbundna ljud- 

 tillägg, i de enstafviga språken åter berodde af satsdelarnes 



