145 



ställning, blef gfundvalen för Humboldts klassificering af 

 språken dessas formella eller morfologiska struktur, i den me- 

 ning att språket vore desto fullkomligare ju mera fullstän- 

 digt hvarje förändring af förhållandet mellan satsens sär- 

 skilda delar funne sitt motsvarande uttryck. Der förändrin- 

 gen åstadkoms genom yttre medel, gaf den sig tillkänna 

 dels genom ljudtecken, hvilka fogades till ordet framför, ef- 

 ter eller inuti detsamma såsom prefix, affix eller infix, dels 

 genom införlifvande af ord eller orddelar i hvarandra och 

 dels äfven genom förändring af rotordets vokaler eller s. k. 

 vokalisk flexion. Såsom resultat af detta alldeles nya be- 

 traktelsesätt framgick Humboldts indelning af de existerande 

 språken i fyra hufvudtyper: isolerande, hvartill hörde de 

 enstafviga språken i bortre Indien, agglutinerande, som för- 

 nämligast omfattade de turkisk-mongoliska språken, hvilka 

 vid orden blott löst vidhäftade bildningsaffixer de der ofta 

 ännu hade sin sjelfständiga betydelse såsom egna ord, 'poly- 

 syntetiska eller inkorporera^ide språk, hvilka såsom de Ame- 

 rikanska af satsens skilda delar sammangöto en enda kom- 

 plex till ett helt, och slutligen deyZé'^"^era«c?e språken, hvilka 

 framstäldes såsom högst utvecklade genom sin fullständigt 

 genomförda ordbildning och ordböjning, så att hvarje modi- 

 fikation af ordets förhållande till andra ord i satsen beteck- 

 nades genom flexionstillsatser, hvilka i och för sig icke ägde 

 någon sjelfständig tillvaro i språket, utan endast voro satsde- 

 larnes relationsexponenter, ordens olika former, innerligt sam- 

 manvuxna med dessa. Till de flekterande sjjråken räknades 

 de indoeuropeiska och semitiska. 



Genom sin omfattande och i detalj utarbetade under 

 sökning af ämnet blef sålunda Wilhelm von Humboldt för 

 språkforskningen lika epokgörande som hans broder Alexan- 

 der von Humboldt för naturvetenskaperna. Den gamla före- 

 ställningen om en för alla språk till grund liggande gemen- 

 sam språkform var derigenom för alltid inom vetenskapen 

 gjord omöjlig. En allmän grammatik för jordens olika språk 

 var lika litet tänkbar, soni en allmän och gemensam form 

 för statsförfattningar och religioner, eller en allmän växt- 



10 



