146 



och djurform. Det finnes i sjelfva verket inga för alla språk 

 gällande grammatiska kategorier; de former hvari tänkan- 

 det framträder äro en produkt af den individuella språkbil- 

 dande folkanden, hvilken såsom föreställande medvetande 

 i dem söker sitt uttryck-. 



Den kiassifikation af de befintliga språken som Hum- 

 boldt hade uppstält omfattades i hufvudsak äfven af efter- 

 följande forskare främst Pott, under det Schleicher och Max 

 Muller reducerade antalet af klasserna eller de särskilda 

 språktyperna till tre, nämligen isolerande, agglutinerande 

 och Jlekterande. Största svårigheten vid denna indelning 

 erbjöd likväl kinesiskan, som i likhet med andra enstafviga 

 språk, birmaniska, siamesiska och annamitiska, öfverhufvud 

 utan förändring uppradar de enkla elementerna af talet ef- 

 ter hvarandra, men likväl genom sin högt utbildade ordfog- 

 ning äger stort företräde framför de nämda språken, så att 

 den förmår på noggrannaste vis återgifva de finaste skift- 

 ningar i tanken. På grund af sistnämnda omständighet an- 

 såg Steinthal, som efter Humboldt är den skarpsinnigaste 

 och mest framstående representanten bland filosofiske språk- 

 forskare, att man vid systemets utbildning fäst för mycken 

 vigt vid ordens yttre gestalt och låtit denna ensam blifva 

 bestämmande. Grunden för indelningen måste vara det sätt, 

 hvarpå språkmedvetandet skiljer stoff, innehåll från form, 

 vare sig detta sker genom 3'ttre tecken eller genom den ord- 

 ning i hvilken talets delar skilja sig från hvarandra. Men 

 Steinthal tillerkänner icke hvarje bildningstillsats, som or- 

 den i ett språk erhålla för att beteckna grammatiska rela- 

 tioner, egenskapen af sann form. Folkanden, säger han, 

 har ickr öfverallt förmåga ;itt fatta formens och innehållets 

 olika, motsatta natur och deras ömsesidiga förhållande till 

 hvarandra; och likaså fattas icke formernas sanna betydelse. 

 Det formella föreställes såsom stoff jämte innehållet, alltså 

 det förra formlöst, och sålunda blir föreställandet sjelft, 

 språket, äfven formlöst. Här äro form och innehåll bägge 

 ett likaberättigadt, bredvid hvarandra stående stoff, som språ- 

 ket skall uttrycka, och sålunda blifva äfven bägge i många 



