149 



■ska språken, och man kan öfverhufvud i många lägre orga- 

 niserade språk endast särskilja en större eller mindre grad 

 af sammansmältning mellan det egentliga stoffordet och det 

 såsom formelement använda, en process hvilken till sin bör- 

 jao utan tvifvel är rent fysiologisk. I finskan äro verbets 

 personalsiiftixer till största delen skilda från de possessiva 

 suffixerna. Att de ursi)rungiigen väl sammanfallit med pos- 

 sessiverna, kan ej anföras såsom motskäl, då enahanda ut- 

 vecklingsgång gjort sig gällande äfven inom andra språk- 

 områden, exempelvis hos de semitiska språken, hvilkagenom sin 

 vokaliska flexion egentligen bort erhålla första rummet inom 

 hä,!* i fråga varande system. Sj^nnerligt stor vigt fäster Stein- 

 thal vid tillvaron inom de indoeuropeiska språken af en 

 Scärskild subjektskasus, uttryckt genom en rest af det de- 

 monstrativa sa han. Men detta s begagnas blott af en del 

 stammar såsom nominativ eller subjekttecken, en ofantlig 

 mängd ord sakna, i likhet med de s. k. formlösa språken, 

 hvarje grammatisk exponent för subjektställningen, under 

 det exempelvis linskan och mordvinskan försett en del ord- 

 stammar med en motsvarande demonstrativ rot sa, se, hvil- 

 ken dock bibehålles genom hela flexionen och i sistnämnda 

 språk betecknar bestämd form. 



Vid bedömandet af ett språks formutveckling får man 

 icke förbise sättet för ordbildningen. I detta hänseende in- 

 taga de finsk-ugriska språken en framstående plats och sär- 

 skildt visar finskan en förvånande mångfald och rikedom af 

 abstrakta ordbildningssuffixer, som utgör ett slående intyg 

 på folkets utvecklade intelligens. Lägger man till alt det an- 

 förda, som vid en detaljerad framställning tydligare skulle 

 framstå, att Steinthals indelning på våldsamt sätt skiljer 

 morfologiskt nära hvarandra stående språk, i det han be- 

 traktar formlösa ock formspråk såsom tvenne fullkomligt 

 «iotsatta, med hvarandra oförenliga tillvarelsesätt för det 

 menskliga medvetandet, så framstår hans system på språk- 

 forskningens närvarande ståndpunkt såsom otillfredsställande 

 och ohållbart. Menniskoandens enhet, dess småningom fort 

 gående utveckling inom hvarje språksystem från lägre gra- 



