151 



det hos olika folk erhållit. Indelningsgrunden måste sökas 

 ur språket sjelft, icke ur den skapnad håret har hos den 

 talande eller ur andra somatiska egendoniligheter. 



Ehuru de ur språkformerna hemtade namnen, isynner- 

 het benämningarna agglutinerande och flekterande såsom ty- 

 piska kännetecken icke äro fullt tillämpliga på alla de språk 

 för hvilka de anviindis, bibehåller den engelske spåkforska- 

 reu Sayce Humboldts morfologiska kategorier, dock sålunda 

 att han för att undvika underafdelningar ökar dem till sex. 

 Han erhåller derigenom följande hufvudgrupper af språk: 

 1. polysyntetisha, hvilka sammangjuta de särskilda delarne 

 af satsen till ett enda ord, hvartill i främsta rummet höra 

 de amerikanska indianspråken, men äfven Eskimåernas språk 

 samt aztekiskan i Mexiko; 2. isolerande såsom kinesiskan 

 m. 11.; 3. inhorporerande, i hvilka ej blott en eller annan 

 isolerad verbalform innehåller pronominalobjektet, utan der 

 alla former af verbet sålunda bildas och äfven en stafvelse 

 såsom pluralexponent i formen kan inskjutas, såsom fallet 

 är med Baskiskan ; 4. agglutinerande, hvartill hör flertalet 

 af verldens språk; 5. JleMerande och slutligen 6. analytiska, 

 de moderna vesteuropeiska språken, hvilka till stor del öf- 

 vergifvit flexionsstadiet och i bildningssätt närma sig kine- 

 siskan. Sayce erkänner öfvergångar och beröringar mellan 

 de skilda grupperna, såsom t. ex. då han jämför den semi- 

 tiska vokalvexlingen för att antyda förändring af ett ords 

 betydelse med den modifikation af betydelsen som i finskan 

 åtföljer rotvokalens vexling (kahisen, koh-isen, käh-isen, 

 köh-isen, kih-isen), samt framhåller äfven för öfrigt den stora 

 olikhet som är rådande mellan olika språk, hvilka till sin 

 formela struktur likna hvarandra. Der råder i sanning, ytt- 

 rar han, en större skilnad mellan det råa och formlösa 

 Bushmanspråket och deu förfinade finskan med dess likhet 

 af tlexion, eller med dravidiskan i Vestra Indien med dess 

 förmåga att modifiera betydelsen genom inre vokalförän- 

 dring, än som finnes mellan hvilka två grupper som helst af 

 de flekterande språken. 



Vill man i korthet karakterisera ett språks allmänna 



