174 



3. Esbo, Aminne gård. (Herr F. V. von Pfaler^. Först 

 syntes tvenne bågar, röda såsom glödgadt iern, i förhållande 

 till hvarandra såsom tvenne horn: dessa bågar stodo ej all- 

 deles stilla utan '''knyclvte ofta sakta uppåt utan att ändra 

 plats'''. Sedermera förenades dessa till en rät horisontal linie 

 och derunder syntes ett klot, förenadt med den horisontala 

 linien medelst en smalare strimma. Derpå försvann detta 

 plötsligt och i samma ögonblick syntes himlen öppnad och 

 derifrån nedsläpptes en stor krona med många ljus. Denna 

 krona var ej mera röd, utan hvit samt syntes kanske litet 

 mera åt höger än den horisontala linien med klotet, men lika 

 högt från horisonten, Linien från klotet till observations- 

 fönstret bildade med horisonten en vinkel af omkring 20*^. 

 Sedermera upplöste sig kronan och man såg ett brinnande 

 eldsken, som gick uppåt NV, krökte sig sedan åt öster och 

 smalnade af till en slingrande blå flamma, som åter gick uppåt 

 NV. (En beskrifningen åtföljande teckning har någon lik- 

 het med Friherrinnan Wallenskölds afbildning; nedra delen 

 är bred och starkt lutad (60**), öfra delen smal med ringa 

 lutning (20*^) emot den afbildade horisontala linien med klo- 

 tet). Sedermera skilde sig lågan vid det första venstra knäet 

 och ''■'allt upplöste sig till ett blått sken''"', som föll ner åt 

 höger ungefär kl. 11; men ännu ungefär kl. 12 hade man 

 sett ett litet blått sken ungefär så stort som månen. Folk, 

 som samma natt reste till Helsingfors med torgvaror, hade 

 ännu kl. 1 sett ett blått sken i N. 



4. Mörskom gård. (Herr E. Fabritius'). Sjelfva eld- 

 kulan observerades icke, utan endast ett pil- eller doikfor- 

 migt sken i NNV, med blodröd glans i nedre delen. Denna 

 del blef allt mörkare röd och mera glänsande samt allt tjoc- 

 kare, medan den silfverhvitt glänsande öfre delen småningom 

 förändrade form (se figurerna I — 8 tafl. II) och till sist 

 öfvergick till lätta rökmolnlika tappar. Intensivast var fär- 

 gen på fig. 5, hvarefter pelaren bleknade och antog obe- 

 stämda konturer, ur hvilka slutligen den spetsiga vinkeln 

 fig. 7 skarpt markerad framträdde. Till sist skiftade un- 

 der den röda delen en regnbågslik svag glans, börjande med 



