fraktion berodde på ökning, resp. minskning af den andra 

 faktorn. Denna omständighet var lätt att genom försök ut- 

 röna. För den skull gjordes följande försök med klornatrium- 

 lösning, som i den form det här synes, blott är ett utdrag 

 ur en större serie. 



31,1 Na Cl I Refraktion, 

 på cni^. I funnen. 



1 200 



2 300 



3 600 



4 0,000 



1,8.577 



1,3498 

 1.3412 

 1^33381 



Beräknas af dessa tal, funna för totalrefraktionen och 

 under förutsättning att partialrefraktionen för den ena af de 

 båda är konstant, storleken af denna senare, så får man 

 till resultat 1,333; 

 ty 200: 300=1,3498 — X: 1,3577 — X; X = 1,334 



200: 600=1,3412 — X: 1,3577 — X; X= 1,333 



200; 6,000 = 1,33381 — X: 1,3577 — X; X= 1,333 

 Men 1,3 3 3 är vattnets refraktion. Då sålunda samma, 

 mängder salt lösas i vatten till olika volyn/er, så förblir 

 vattnets partialrefraktion oförändrad och variationerna i 

 refraktioyien bero blott ;på saltet. Men häraf kan, såsom lätt 

 inses, äfven dragas ett vigtigare slut; ty om detta nyss 

 nämnda förhållande visar sig äfven i andra fall ega sin till- 

 lämpning, så skola, om lika stora qvantiteter af samma 

 ämne lösas till olika volymer, ( V, V), dessa volymer stå i 

 omvändt förhållande till de resp. vätskors refraktioner, de 

 rexwesentera, dessa dock minskade med lösningsmedlets re- 

 fraktion, eller 



V: V' = b'— /?: b— /5 1. 



der V och V beteckna de oHka volymerna, b och b' de dem 

 motsvarande refraktionerna, samt /S lösningsmedlets refrak- 

 tion, hvilken vid användning af vatten är 1,3 3 3. Den låter 

 föröfrigt såväl beräkna, som bestämma sig direkt. 



Den närmaste uppgiften blir nu att uppvisa den all- 

 männa giltigheten af denna lag, för hvilken orsaks skull en 



