44 



akcent" (Lund 1884—85) begagnade terminologin. Läget 

 för fortis aiigifves med ', det för semifortis med \ 



§ 3. Vid beiiandling af föreliggande spörsmål delas 

 orden lättast mellan två klasser; till den första hänför jag 

 enkla och formelt sammansatta ord (ang. hka senare se J. 

 _.!. A. ,, Bidrag till svenska språkets qvantitetslära" 

 pp. 21 ff. och Koclx Akc. II 26), till den andra däremot öf- 

 riga sammansatta ord, bland dem också de med an-, he-, 

 för- m. fl. sammansatta. 



§ 4. I. Enkla och formelt sammansatta ord. 



1) Enstafrign ord aksentueras på samma sätt som i 

 hsv. och larfva altså icke någon utläggning. 



2) Tvåstafvlga ord hafva fortis på första, semifortis ^) 

 på andra stafvelsen, t. ex. fjga égbii, hotar, sfäka, hdliii 

 go^kr, vculra (vädret), llclm (ledig), bdkut (backigt), l-cihla 

 (kalla, adj. pl.), mfnii (pron. pl), t/ild, hyrfji (hålla upp^ 

 stanna), l-rulda-), tåpla'") (fingra), j;/;^vy> 2), vdJina^), gpnä^,) 

 (öppna) o. s. v. — Hit ock adj. på -ogar {och -2-gav)<z -ogr 

 (och -/.gr). Adj. på -aldlg [J. A. A. 22) (i dial. -akhn 1- 

 -aktigar 1. -aktogar) betonas dels enligt denna regel, dels 

 efter II 2 a; sålunda t. ex. både sfordkhn och sfo)-- 1. stur- 

 dktbgar, i senare fallet med mus. akt. 2 på -aktig. 



Egendomhgt är att hithörande ord, då båda stafvcl- 

 serna äro korta, kunna — synnerligast in pausa — flytta 



^) Semifortis är i målet gemenligen stark, jämförelsevis 

 ällan (t. ex. i Bromarf, kyrktrakten [men ej i Ten., ej häller 

 på Hangö], på msk. & fmn. def. sg. -m) svag; hvilket endast 

 härmedels påpekas. 



^) Hultmans uppgift (a. a. § 43) att ,, förlängning af kort 

 explosiva mellan en föreg. kort vokal och en efterföljande icke 

 sonantisk likvida eller nasal" skulle känneteckna nyländskan i 

 dess helhet, är med absolut säkerhet oriktig hvad ,,västnyländ- 

 skan" angår; här råder samma förhållande som i norra Vasa 

 län (se Fthl Vö p. 199.) . 



