294 



verst, äro dock ofta ensidiga, emedan de så lätt förbise allt som 

 icke ligger på ytan — detta har erfarenheten i oändligt många 

 fall bekräftat — och gent emot den opinion, hvarom jag 

 nämnde, kan framhållas att det i våra dagar knappast gif- 

 ves en vetenskap, som rastlösare och med större framgång 

 än den ifrågavarande arbetar på att samla nytt material, 

 att vidga och tillika fördjupa sitt innehåll, och som allvarli- 

 gare och med större hänlörelse sträfvar att ställa sig i kon- 

 takt med samtidens andhga lif. Innan jag går att gifva 

 skäl för dessa påståenden, utber jag mig att i största kort- 

 het få dröja vid denna vetenskaps utveckling, som ju bildar 

 ett af de betydelsefullaste bladen i den moderna civilisatio- 

 nens historia och förty på det närmaste sammanhänger med 

 de historiska betingelserna för vår egen tids kulturutveckling. 



Dock först en liten anmärkning. Jag har föredragit att 

 ta^a om den klassiska fornkunskapen, icke om den klas- 

 siska filologin, ehuru denna senare benämning kan anses 

 såsom den allmännast begagnade. Men man är van att med 

 filologi förstå en vetenskap, som uteslutande omfattar språk- 

 och litteraturforskning och därifrån hämtar sitt hufvudsak- 

 liga innehåll. Den klassiska filologin har dock för länge 

 sedan öfverskridit detta råmärke och efter att i långliga ti- 

 der ha utgjort ett allmänt, på språket och litteraturen grun- 

 dadt bildningsmedel af den mest universella beskaffenhet, 

 småningom gjort till sitt innehåll hela den antika kulturen, 

 betraktad såsom ett i sig afslutadt helt, samt därigenom 

 vuxit ut till en historisk vetenskap i ordets fulla betydelse. 

 Detta torde i någon mån blifva klart genom det som jag 

 i det följande skall hafva äran anföra. 



När den helleniska kulturen genom Alexander den sto- 

 res cröfringar blifvit världskultur, hade den originala ska- 

 parkraften i det fria Hellas blomstrat ut, och de härliga fruk- 

 ter den alstrat inom litteraturen voro numera en hela mänsk- 

 lighetens tillhörighet — en tillhörighet, som det gällde att 

 såsom ett dyrbart arf förvalta. Detta skedde med så mycket 

 större pietet och framgång som den högre bildningen öfver- 

 allt talade med grekisk tunga. Bland de välden, som upp- 



