296 



i vesterlandel, medan grekiskan fortfarande förblef herskande 

 i östern. Äfven hos romarne gjordes national litteraturen 

 och den inhemska fornkunskapen till föremål för lärda stu- 

 dier, de äldre författarne kommenterades, deras texter re- 

 viderades, och i synnerhet bedrelvos flitigt grammatisk-reto- 

 riska studier, hvilka efter hand trädde i den högre allmän- 

 bildningens och skolundervisningens tjenst. Sålunda erhöUo 

 de en viktig, man kan säga grundläggande plats inom det 

 encyklopediska vetande, som mot slutet af antiken samman- 

 ställdes och utmynnade i de »sju fria vetenskaperna», sep- 

 tem artes liherales — grammatik, retorik dialektik, geo- 

 metri, aritmetik, astronomi, musik — och som, för det mesta 

 i torftiga utdrag och kompendier, blef den vesterländska 

 medeltidens förnämsta bildningsarf från antiken och före- 

 målet för undervisningen i medeltidens skolor och vid dess 

 universitet. 



Under den egentliga medeltiden kan det icke blifva 

 fråga om någon filologisk vetenskap, lika litet som om nå- 

 gon annan vetenskap i strängare mening. Latinet fortfor 

 visserligen att i vesterlandet vara lärdomens språk, men 

 barbariserades allt mer, och det grekiska språket var där 

 ett så godt som okändt språk. Det östromerska riket, det 

 s. k. byzantinska kejsardömet, där grekiskan var national 

 språket, stod nämligen alldeles isoleradt från vesterlandet 

 och utöfvade under de tio århundraden det egde bestånd 

 knappast något inflytande alls på den europeiska kulturen 

 förrän mot slutet af sin tillvaro. De traditioner från anti- 

 ken, som ännu fortlefde under medeltidens början — för att 

 icke tala om enskilda lysande undantag, såsom Karl den 

 stores och hans mäns bemödanden för en högre bildning — 

 dogo småningom bort. Känslan och medvetandet af ett 

 kultursamband med antiken, liksom allt historiskt sinne öf- 

 ver hufvud, försvunno. Latinska skalder, såsom Vergilius, 

 Ovidius, Lucanus, Statius lästes visserligen i klosterskolorna- 

 men man började snart på det naivaste sätt tolka dem my- 

 stiskt och allegoriskt; framstående antika personligheter, så- 

 som Alexander den store och Vergilius, blefvo hufvudper- 



