298 



af världslitteraturens stormän, Petrarca; hans exempel vann 

 ifrig efterföljd, och inom några decennier efter hans död 

 (1374) hade man genom flitiga spaningar lyckats bringa i 

 dagen det mesta af hvad vi nu ega i behåll af de antika 

 författarnes verk. Samtidigt hade nämligen kännedomen af 

 (let grekiska språket och den grekiska litteraturen i hög 

 grad befordrats genom de förbindelser, som då allt mer 

 började öppnas mellan det beträngda byzantinska kejsardö- 

 met och vesterlandet. Genom uppfinningen af boktryckeri- 

 konsten erhölls också ett ovärderligt medel att göra de upp- 

 täckta litterära skatterna lätt och allmänt tillgängliga. 



Det var icke en ny vetenskap i vanlig mening, som 

 sålunda uppstod i Italien, det var fastmer en ny värld som 

 upptäcktes, hvilken icke blott för medvetandet till full klar- 

 het återställde sambandet med det förflutna, utan äfven i 

 hög grad verkade omgestaltande på hela tanke- och åskåd- 

 ningssättet. De högre stånden hastade ifrigt att göra sig 

 förtrogna med hvad denna nya värld erbjöd; den blef för 

 dem det nödvändiga villkoret för kunskaper, smak och högre 

 odling öfver hufvud. Antikens litteratur blef ett bildnings- 

 medel af den mest omfattande art; hos de gamla författarne 

 fann man grundvalarne till alla världsliga vetenskaper och 

 man lärde snart att uppskatta dem såsom mönster för ädel 

 och skön form. Humanismen, såsom detta bildningsskede 

 kallas, blef den moderna vetenskapens och konstens upp- 

 fostrare och rotfäste med den allmänna hänförelsens makt 

 för alla tider idén om deras själfständiga betydelse, deras 

 höga värde i och för sig. 



De humanistiska studierna odlades såsom jag nämnde, 

 icke blott af facklärde, utan af alla, som ville tillegna sig 

 en högre bildning, och från dem erhöllo öfriga vetenskaper, 

 allt efter som de själfständigare utvecklade sig, förebilder 

 för såväl metod som framställning. Jämte sin lärareverk- 

 samhet, hvilken utöfvade stort inflytande på tidens under- 

 visningsväsen, hvari med anslutning till de klassiska förfat- 

 tarne de nya läroämnena poesi och historia infördes, 

 lyste humanisterna, eller de egentliga filologerna, främst så- 



