a09 



Vi veta alla luini inati i senaste tid börjat belvida do 

 klassiska språkens belydelsc för den högre allniänbildningon 

 Och huru man sträfvar att mer och mor inskränka och till- 

 bakasälta deras studium. Hvad som dock icke torde kunna 

 betvilhis eller förnekas är, att all högre bildning bör i främ- 

 sta rummet vara af historisk art, hvilket med andra ord 

 vill säga, att den skall vara byggd på och utgå från känshm 

 och medvetandet af samhörighet med den moderna civili- 

 sationens grundvalar och hufvudprinciper. Endast därige- 

 nom kan säkrast blicken öppnas och hågen värmas för 

 idéernas makt i lifvet och världshistorien; till att förstå och 

 erkänna denna makt, därtill måste ungdomen uppfostras, ty 

 inga \'-strålar skola någonsin upptäckas, som visa idéernas 

 fogar inom tidehvarfven, likasom benbyggnadens i människo- 

 kroppen. Utvecklas icke känslan och medvetandet af denna 

 makt hos ungdomen, skall man sedan förgäfves i det prak- 

 tiska lifvet vänta den aktning för det bestående, den för- 

 måga att respektera olika tänkandes öfvertygelse, som ka- 

 raktäriserar all sann bildning. 



Den moderna civilisationen har framgått ur föreningen 

 af tvenne element: det antika och det kristna, och därför 

 bör den liögre undervisningen, hvars icke minst viktiga upp- 

 gift är att förmedla och bevara den traditionella bildningens 

 kontinuitet, egna dem båda omsorgsfull vård och låta lär- 

 jungen träda i så lefvande och omedelbar beröring med dem 

 som möjligt. Hvartdera har det gemensamt, att de icke äro 

 till för den direkta nyttans skull, utan ha till sitt egentliga 

 mål människoandens höjande och förädling. Antikens världs- 

 åskådning innebar individens fullständiga uppgående i det 

 allmännas, statens, det förverkligade rättas idé: därför fram- 

 träder här den rättsliga och statliga utvecklingen i så enkla 

 och plastiska drag, fosterlandskärleken och medborgaresin- 

 net i så typisk och universell gestalt, det sköna i så stora 

 och ädla former. Men häri låg dock ytterst en inskränk- 

 ning, en ensidighet, som slutligen måste leda till förfall. 

 Kristendomen häfdade och fördjupade personlighetens bety- 

 delse och intörde i världshistorien de stora humanitetsprin- 



