20 John Sahlberg. [XLVI 



det nödvändigt att en eller par gånger om dagen afbryta 

 exkursionen och vandra hem för att upplimma denna del 

 af fångsten. Att sålunda vandra öfver den brännheta 

 steppen, utan att finna någon skugga, utan en enda upp- 

 friskande vindpust, utan en droppe vatten, hvarmed man 

 kunde släcka sin törst, var en plåga, hvarom man ej kan 

 göra sig föreställning utan att hafva pröfvat det, och vi 

 kunde med skäl känna oss tacksamma, hvarje gång vi utan 

 att hafva träffats af solstygn sluppo in under stationens tak. 



Den 18 Juli företogo vi en längre vandring uppåt ber- 

 gen i vester. Tidigt på morgonen begåfvo vi oss åstad för- 

 sedda med litet vägkost för att kunna dröja hela dagen. 

 Hettan var ofantlig, men en liten bergsbäck med klart vat- 

 ten, som vi följde lemnade oss i början tillfälle att då och 

 då släcka vår brännande törst. Bergets sluttning var be- 

 klädd med rik vegetation och prydd med vackra blommor,, 

 däribland Rosa pimpinellifolia med hvita och gula blommor, 

 en storblommig Campanula art o. s. v., från hvilka vi fån- 

 gade en stor mängd insekter. Då vi kommit högre upp blef 

 sluttningen allt brantare samt likasom betäckt af jordras med 

 småstenar, så, att uppklättringen var ganska mödosam. Mar- 

 ken blef torrare och bäcken hade försvunnit. Vi vandrade 

 rastlöst fram och gjorde goda skördar. Jämmerligen plåga- 

 des vi af törst, men hoppades att högre upp finna något 

 vatten. Hoppet bedrog oss dock. Till slut torkade munnen 

 så, att tungan klibbade fast vid gommen. Middagstiden 

 kom, men att förtära en munsbit af den medförda maten 

 var en omöjlighet. Slutligen kunde vi knappt tala med 

 hvarandra. Vi vände så åt hemmet och det kändes nästan 

 såsom en räddning ur lifsfara, då vi på aftonen ändtligen 

 träffade på bäckens källa och småningom fick kroppens vät- 

 skor i ordning. Först efter att hafva hvilat 1/4-timmes tid, 

 allt emellanåt intagande en liten klunk vatten och således 

 endast småningom släckt vår törst, blefvo mun och strupe i 

 ett sådant tillstånd, att vi kunde börja äta. 



En annan gång, då vi följde en bergssluttning på östra 

 sidan om floden och likaledes plågades af hetta och törst, 

 funno vi en uttorkad rännil, som under regntiden störtat 

 nedför den ena afsatsen efter den andra. På nåo;ra ställen, 



