28 John Sahlberg. [XLVI 



gen ganska god, men sedan vi kommit högre upp blef den 

 allt svårare ocli brantare och ridten för oss, som voro ovana, 

 ganska mödosam. Floden brusade fram, mellan branta klip- 

 por, och ridstigen fick söka sig fram, där terrängen det med- 

 gaf. På ett ställe syntes den helt och hållet vara stängd af 

 en väldig klippa, som sträckte sig ut öfver floden. Vår kir- 

 gis hoppade af och bad oss vänta tills han kommit öfver och 

 gifvit oss till känna, att vi kunde följa efter. Derpå satte 

 han sig upp, gaf hästen ett slag af pisken och red in i den 

 strida strömmen, hukade sig ned utefter hästryggen och red 

 ■så ledande lasthästen efter sig under klippan upp mot ström- 

 men och försvann för vår åsyn. Efter en stund sågo vi till 

 vår bestörtning lasthästen komma tillbaka i vild flykt och 

 med blodigt hufvud. Emellertid dröjde det ej länge innan 

 kirgisen var honom hack i häl, tog fast honom och begaf sig 

 ånyo in i det brusande vattnet samt kom lyckligt öfver, 

 hvarefter han ropade att vi skulle följa efter. Vi togo mod 

 på oss, gjorde på samma sätt, som vi sett vår förare göra, och 

 kommo helskinnade öfver vadet. Lasthästen hade första, gån- 

 gen rifvit sig på den skrofliga klippan, blifvit skrämd, slitit 

 sig lös och sökt vända om mot hemmet. 



Mot aftonen försvann stigen nästan alldeles och hästarna 

 fingo sjelf leta sig fram mellan stenblocken, hvarvid vi måste 

 beundra deras säkra steg och förmåga att klättra. Vår afsigt 

 var att till natten komma fram till några kirgistält uppe på 

 bergssluttningen, men i en liten bergdal hoppade vår ledsa- 

 gare plötsligt ned af hästen och tillkännagaf, att vi måste 

 stanna här öfver natten. Vi sutto af, släppte hästarna på 

 bete, sedan vi enligt traktens sed hopbundit deras framfötter 

 för att hindra dem att rymma, samt bredde ut vår tältduk 

 under ett stort vildäppelträd; och i och med detsamma hade 

 vi fullt mörker. Med möda kunde vi sedan flnna några trä- 

 stycken, laga upp eld och bereda oss the. Sedan svepte vi 

 om oss våra resfiltar och lade oss ned på vår tältduk och 

 inslumrade så godt vi kunde, ganska svårt plågade af — 

 köld (!). 



Vid daggryningen bröto vi åter upp och kommo snart 

 till så oländig mark, att vi insågo, att det hade varit lifsfar- 



