N:o 5] Antonin von Florens. 3 



lopp och sin tragiska ändalykt får slutligen denna rörelse i 

 „ bondekrigets" i Tyskland stora drama. 



Kärnan i de upproriskas fordringar är städse densamma : 

 Krafvet på människovärdig tillvara. Men i sina detaljer är 

 deras program lika varierande och lika rikt, som det förtryck 

 varit mångfaldigt, emot hvilket de reste sig: Skog och sjö, 

 med hvad de hyste, skulle vara hvar mans egendom, tyn- 

 gande skattebördor, dagsvärken och alt „ ocker" — den ])0- 

 pulära benämningen för den nya kapitalismens yttringsfor- 

 mer — af skaffas, ärftligt adelskap och den kyrkliga hierar- 

 kin upphäfvas o. s. v. I sina yttersta konseqvenser går pro- 

 grammet till den renaste kommunism och socialism. 



Liksom furstarna för sina usurpatoriska tendenser sökte 

 ett stöd i den romerska rätten, så sökte de revolterande mas- 

 sorna ett stöd för sin rätt i kristendomens och kyrkans lä- 

 ror. Såväl för sina måttligaste anspråks berättigande som 

 för sina radikalaste hänvisar man, till en början skyggt och 

 osäkert, sedan med växande tillförsikt till Guds ord. Redan 

 år 1431 tågade hoparna i Pfalz med korset i spetsen i stri- 

 den ^). I upproret i ISTiklashausen i Franken 1476 får den 

 teokratiska socialismen ett eklatant uttryck; och redan i XVI 

 seklets första år ljuder lösen : „Nichts denn die Gerechtigkeit 

 Gottes". Ju längre rörelsen framskrider, desto tydligare får 

 den med ett ord färg af religiösa och kyrkliga idéer. 



Det kunde ju i själfva värket knappast vara annorlunda 

 under en tid, då kyrkan så godt som oinskränkt behärskade 

 hvarje yttring af andligt lif, och då det ideal af „ social och 

 sedlig fullkomlighet i fred och rätt", som kristendomen upp- 

 ställer, så ofta förvandlades till ett rent socialistiskt och kom- 

 munistiskt, då ett oräkneligt antal enskilda och kyrkans ord- 

 nar försökte förvärkliga det just i sistnämda form och det i 

 denna gestaltning genom Isidorus af Sevilla och Gratiani 

 dekret fick officiel giltighet 2), Den förblandning af rättsligt 

 och sedligt, som är Medeltidens kyrka egen, som isynnerhet 



') Härom Nathttsius, M., Die christlich.-soc. Ideen der Eeformations- 

 zeit, 1897, s. 37. 



^) Voigt, M., Das jus naturale, aequum et bonum und jus gentium der 

 Römer, 1856, s. 576 ff. Bil. 6. 



