12 Hjalmar Crohns. [XLVI 



låder vid densamma: Den leder sitt ursprung från Kain och 

 är roten till alt ondt; den är af alla synder den enda, som 

 ^föryngras med syndarens år", och den af dem, hvilken säk- 

 rare än någon annan leder till den eviga döden '). Förfat- 

 taren öfvergår så till det species af avaritia, som kallas si- 

 moni 2)j och vidare till det, som bär namnet ocker ^). 



„ Ocker är att vid ett lån uppställa vinsten såsom htif- 

 vudändamål", så lyder den definition Antonin efter tidens 

 kyrkliga auktoriteter ger af denna synd; om jag t. ex. lånar 

 ut 100 floriner med den hufvudintention att få uppbära nå- 

 got mera af låntagaren än dessa 100, eller om jag utlånar 

 100 mått spannmål, vin, olja eller dylikt, öfver hufvud en 

 vara, som konsumeras, och återkräfver något mera än själfva 

 hufvudstoden i värde, så är det ocker *). 



Sin behandling af usura ^) anknyter författaren till en 

 vers i Psaltaren, såsom han gör det i sina betraktelser om 

 de världsliga furstarna. Som utgångspunkt tjänar för honom 

 denna gång vers 12 i 54 kap. af psalmernas bok: Non defecit 

 de plateis ejus usura et dolus. David vill enligt Antonin 

 med orden non defecit betona den farliga ihålligheten af den 

 last han behandlar, med orden de plateis ejus dess ofantliga 

 spridning och med orden usura et dolus den hycklande för- 

 ställning och de försök till ursäkt och undanflykt, som åtfölja 

 densamma. Vi få härefter med stöd af Ambrosius ") en bevis- 

 föring för, huru ocker och svek höra ihop, i trots af att de,, 

 som offra åt denna last, genom mångfaldigt bedrägeri, såsom 



■) S. T. II, kap. I-IV, kol. 7—29 ; särsk. 8, 14, 26 ff. 



2) Kap. IV— VI, kol. 29-74. 



3) Kap. VI— IX, kol. 74—159. 

 *) Kol. 74. 



^) Senskolas tikens klassiska ordförklaringar saknas naturligtvis icke hos. 

 Antonin. Sä gifvas t. ex. för usura och mutuum följande: Dicitur autem usura. 

 quasi usus rei vel aeris, seu usu rea; datur enim ob usum aeris, id est pecu- 

 niae vel alterius rei, quae usu consuniitur; et ob hoc est rea et mala, quia 

 datur propter illud, propter quod däri non debet; (S. T. II, kol. 85) . . . Et 

 dicitur mutuum quasi de ineo tuum, quia transfertur dominium rei mutuatae 

 in eum cui mutuatur, et stat periculo ejus . . . (S. T. II, kol. 86). 



") De uttalanden af Ambrosius Antonin här vädjar till återfinnas i dea 

 förstnämdes De Tobia, bok I, kap. 14; Migne, Patr. Lat. XIV, kol. 778. Efter 

 vanligheten nämner Antonin blott författaren utan att angifva hans värk. 



