N:o 5] Antoniu von Florens. 17 



erläsira skatt för sådana ändamål som de ofvannämda och 

 sålunda sjäfmant bifalla t. ex. till orättmätiga krig, göra sig 

 äfven de skyldiga till dödssynd, emedan de samtycka till 

 det, som ondt är ^). 



Häfdvunna pålagor och. tullar '^) äro tillåtna, om de upp- 

 bäras för varor, som föras till salu, icke om dessa användas 

 för eget behof. Nya pålagor, som utkräfvas för varor, af sedda 

 för försäljning, äro rof, såvida de icke upptagas på grund af 

 tvingande nödvändighet; så ock, om de äro af gammal da- 

 tum och icke blifvit införda af den rättmätiga härskaren 

 eller den beskattande icke uppfyller det ändamål, hvilket de 

 tjäna, såsom t, ex. att upprätthålla säkerhet å allmän väg ^). 



Personer, som icke erlägga orättmätiga skatter eller på- 

 lagor, eller som använda svek för att undgå dem genom att 

 dölja den egendom, som skall beskattas, synda icke *), och 

 skatter, som med orätt af tvungits undersåtarna genom härska- 

 ren eller hans ämbetsman, och som kommit i den förstnäm- 



pem pro obtinendo privilegio spiritualis protectionis pro se et pro eis (unders.) ; 

 quando maritat filiam etc. Viktiga källor för framställn. i kap. äro Thomas af 

 Aquino, De reg. Judaeoruin ad duc. Brabant; jfr. ed. Pärm. tom. XVI, 293 f., 

 Raymundus af Pennaforte, Summa, bok II, kap. 2. Jfr. s. 255—262 i uppl. 

 Avenione 1725, hvilken jag användt. 



>) S. T. II, kol. 212 och 215—19, gifves en detaljerad utläggning om 

 de tekniska formaliteterna vid beskattningen och vederbörandes ansvarsskyl- 

 dighet i olika fall under de förhållanden, dä „civitas vel castrum regatur per 

 plures siniul, sicut fit in multis Italiae civitatibus". Karakteristiskt för den. i 

 sin naivitet rörande tillförsikt, med hvilken man på öfverenskommelsens väg 

 trodde sig kunna reglera mellanhafvanden mellan furste och folk i beskatt- 

 ningsfrågor, är följande: Si est verus dominus et nihil percipit penitus (cum 

 tamen videatur vix credibile, quia ad minus justitias recipit), debent subditi 

 aliquid inter se statuerc, quod detur sibi in signum subjectionis, ne alias inuti- 

 liter videatur esse dominium . . . 



^) Pedagia, guidagia, telonia, gabella, duanae, salinaria. 



') S. T. II, kol. 219 ff. För frågan, under hvilka förhållanden en resti- 

 tution bör ske, anföras divergerande åsikter af olika auktoriteter, Raymundus 

 af Pennaforte, Heinricus af Segusio m. fl. 



*) lUi autem, a quibus exiguntur, in non solvendo, vel fraudes adhi- 

 bendo, videlicet occultando bona, super quibus imponuntur, non peccant (S. 

 T. II, kol. 211); debent tamen cavere a mendaciis et scandalis, quae solent 

 oriri, cum talia deprehenduntur. S. T. II, kol. 220. Jfr. 211, 219, 222. KoL 

 221 päminnes försiktigtvis, quod (det vill säga, att skatten är orättvis) tamen 

 credi non debet, nisi probabiliter sciatur. 



