12 Ernst Biese. [XL VI 



dessa numera endast 24 i värksamhet, medan de öfriga 20 efter längre- 

 eller kortare tid — i enskilda fall efter blott några månader — upp- 

 hört att existera. Af de nämnda 24 stationerna äro 9 inrättade under 

 loppet af innevarande år, hvarför antalet af dem, som en längre tid 

 kunna antagas fortbestå, sannolikt kommer att något reduceras. Or- 

 saken till ett så ogynnsamt resultat är främst att söka i den omstän- 

 digheten, att anstalten endast undantagsvis, nämligen för 3 stationer^ 

 kunnat erbjuda en ringa aflöning. 



Vidare mätes nederbörden vid 17 af anstaltens meteorologiska 

 stationer och vid själfva centralanstalten, således vid tillsammans 18 

 stationer. Af observatörerna vid dessa stationer ha endast 10, näm- 

 ligen de som dagligen expediera väderlekstelegram, en obetydlig aflö- 

 ning, medan de öfriga äro frivilhga. — Slutligen göras nederbörds- 

 mätningar å 11 vid en del fyrinrättningar af lotsstyrelsen inrättade me- 

 teorologiska stationer. 



Hela antalet nederbördsstationer utgör således 53, af hvilka dock 

 endast 42 komma på fastlandet. 



Till utredandet af nederbördsförhållandena om vintern bidraga i 

 viss mån äfven de observatörer, som utan hvarje ersättning åtagit sig 

 mätningen af snötäckets höjd. Dessa mätningar anordnades af cen- 

 tralanstalten och vidtogo med vintern 1891 — 1892; de hafva sedan 

 fortgått å såväl till antal som belägenhet mycket varierande stationer. 

 1 runda tal angifvet har observatörernes antal växlat mellan 100 och 

 150, hvilket väl kunde vara tillräckligt, blott de egentliga nederbörds- 

 stationernas antal ökades och å dessa då samtliga observatörer kunde 

 förmås att tillika göra mätningar af snötäckets höjd. 



Beträffande våra nederbördsstationer bör för öfrigt anmärkas att 

 deras fördelning öfver landet utfallit synnerligen ojämt: medan å en 

 del områden stationerna ligga jämförelsevis nära hvarandra, äro stora 

 sträckor alldeles i afsaknad af stationer; allt en följd af att anstalten 

 varit nästan uteslutande hänvisad till personer, som utan någon er- 

 sättning kunnat åtaga sig mödan af regelbundna observationer. Upp- 

 repade försök att få de största luckorna utfylda ha mast blifvit resul- 

 tatlösa. 



Af intresse för nu föreliggande fråga är det att omnämna huru 

 man i oss närmast liggande länder tillgodoser behofvet af nederbörds- 

 mätningar. I Östersjöprovinserna, d. v. s. guvernementen S:t Peters- 

 burg, Estland, Lifland och Kurland, funnos år 1901 på en areal, som 

 är 17,000 km^ mindre än Uleåborgs län, 92 stationer för direkt mät- 

 ning af nederbörden; i Danmark hade man samma år, då kolonierna 

 Färöarna, Island och Grönland icke medräknas, 244 sådana stationer; 

 i Norge år 1902 471 stationer; i Sverige äro för närvarande 444 sta- 

 tioner i värksamhet. 



Att omedelbart fastställa hvilket antal nya stationer för den när- 

 maste framtiden kan vara tillräckligt och huru stationerna på olika 

 områden lämpligast böra fördelas, är förenadt med icke ringa svårig- 



