N:o 19J Finska Vet.-Soc:s Meteorol. Centralanstalts värksamhet 1903, 13 



heter. Det torde blifva ändamålsenligast att till en början inrätta ett 

 måttligt antal någorlunda jämt öfver större områden fördelade statio- 

 ner och sedan göra observationsnätet tätare allt eftersom erfarenheten 

 om ökadt behof å olika lokaler vid materialets bearbetning framträ- 

 der. På fördelningen invärka nämligen så många omständigheter, att 

 dessa icke kanna på förhand till sin värkan bedömas. Till en början 

 må man nöja sig med en sådan fördelning af stationerna, att åtmin- 

 stone hufvuddragen af nederbördens fördelning öfver landet blir känd. 

 Däraf • beror placeringen af de öfriga stationerna till icke ringa grad, 

 ty ju hastigare nederbördsmängden å ett område förändras från en 

 ort till en annan, desto tätare böra stationerna ligga. Att en sådan 

 ohka fördelning för olika områden i betydlig grad måste hos oss ifrå- 

 gakomma, framgår ovedersägligen ur de sammanställningar, som bUf- 

 vit gjorda af det från senare år insamlade materialet, och vidare kom- 

 mer det praktiska behof, som för särskilda vattenområden gör sig gäl- 

 lande, att i nämnda afseende vara af mycket afgörande betydelse. 



I ingen händelse torde det vara välbetänkt att vid organisatio- 

 nen af nederbördsundersökningarna nu redan taga de skandinaviska 

 länderna till förebild. I Norge betingas det stora antalet stationer äl- 

 ven af de starka öfvergångar, som nederbördsmängderna förete, och 

 i Skandinavien ställer den intensivare kulturen större fordringar på ut- 

 redandet af bevattningsförhållandena än hos oss. Östersjöprovinserna 

 lämna då en bättre norm, om man ock med hänsyn till vårt områdes 

 större rikedom på vattendrag ^och mera kuperade terrängförhållanden 

 t. o. m. kunde vara böjd för ett ännu tätare observalionsnät. Med en 

 liknande fördelning öfver vårt land som inom de nämnda provinserna 

 borde emellertid stationernas antal hos oss bli 232 och således å vårt 

 fastland 190 nya- stationer inrättas; ett antal alltför stort för att vid 

 en första organisation lämpligen kunna eftersträfvas. 



Vid bedömandet af en ändamålsenlig stationsfördelning har jag 

 utgått från den för det tavastländska området ivppstälda. Då det här 

 likväl gäller att tillgodose ett allmännare intresse än det af industri- 

 idkare i trakten enbart framhållna och med hänsyn till en likformi- 

 gare fördelning har jag trott mig böra öka stationernas antal från 10 

 till 12. I stort sed t kan man väl antaga att samma behof som för 

 det nämnda området i allmänhet gör sig gällande äfven för hela den 

 del af landet, som beröres af de 3 stora vattensystemen och närmast 

 omgifver dessa, d. v. s. för den del som återstår, då Österbotten och 

 Lappland undantagas. Detta område är omkring 8 gånger så stort 

 som det, för hvilket 12 stationer beräknats, och skulle således fordra 

 96 stationer. — Österbotten och Lappland bilda tillsammans en un- 

 gefär lika vidsträckt areal som den nyssnämnda och kunna väl be- 

 traktas skildt för sig. De mindre utvecklade förhållandena i ansenliga 

 delar af dessa landskap, specielt i Lappland med dess betydande ännu 

 icke odlade marker, göra att man här kan nöja sig med en mindre 

 intensiv undersökning. Om man uti de bördigare delarna af Öster- 

 botten, där de talrika elfvarna röna stort inflytande af nederbörden, 



