4 L. Liudelöf. [XL VI 



ken syatymäajasta". Äfven förtjenar omnämnas att en för So- 

 cieteten vigtig fråga genom hans medverkan erhöll sin slutliga 

 lösning, eliura i en något annan rigtning, än hvad Societeten 

 önskat och föreslagit, nemligen frågan om eget hus för Socie- 

 teten. Dess härom gjorda framställning till Kejserliga Sena- 

 ten, der friherre Yrjö-Koskinen då var chef för Ecklesiastik- 

 Expeditionen, ledde såsom bekant, närmast på hans tillskyn- 

 dan, till uppförande på statens bekostnad af ett gemensamt 

 hus för Societeten jemte särskilda andra här arbetande veten^ 

 skapliga* och litterära föreningar. Denna byggnad kan sålunda 

 på visst sätt betraktas såsom ett minnesmärke af friherre Yrjö- 

 Koskinens omvårdnad om den fria vetenskapliga forskningen, 

 i vårt land. 



Societeten har vid detta tillfälle äfveh att anteckna för- 

 lusten af sin äldste hedersledamot, akademikern och verkliga 

 geheimerådet Otto von Böhtlingk, som den 1 innevarande April 

 afiidit i Leipzig i sitt 89:de åldersår. Han var född den 11 

 Juni 1815 och tillhörde en ursprungligen holländsk köpmans- 

 familj, som redan i början af 1700-talet hade öfveriiyttat till 

 S:t Petersburg och der grundat en ansedd handelsfirma. Fir- 

 man såsom sådan upphörde dock under kontinentalsystemets 

 tider och dess sista innehafvare, Böhtlingks fader, som var svå- 

 ger till Laharpe, Alexander I:s lärare, vände sin håg åt veten- 

 skapliga sysselsättningar. Efter att hafva åtnjutit en vårdad 

 uppfostran i hemmet, egnade sig den unge Böhtlingk vid uni- 

 versitetet i S:t Petersburg åt orientaliska studier, hvarunder 

 han inhemtade grundliga kunskaper i persiska, arabiska och 

 framför allt sanskrit, samt fullkomnade sedermera sin filologi- 

 ska utbildning vid universiteten i Berlin och Bonn. Ar 1842 

 utnämndes han till adjunkt vid vetenskaps-akademien i S:t Pe- 

 tersburg samt tre år senare till extraordinarie och 1855 till or- 

 dinarie akademiker. Böhtlingk var känd såsom en af samti- 

 dens främste orientalister; hans förnämsta arbete och grund- 

 valen för hans stora rykte är den sanskrit-ordbok han gemen- 

 samt med sin vän, professor Roth i Tlibingen, samt under med- 

 verkan af åtskilliga andra sanskritologer utgaf under åren 1853 

 — 1875 i sju digra folianter, ett arbete som enligt fackmäns 

 utsago öfverträffar allt hvad derintills i enahanda syfte åstad- 

 kommits beträffande andra språk. Men hans omfattande filo- 



