16 Ossiau Aschau. [XLVI 



Detta är det väsentliga innehållet af Daltons atomhypo- 

 tes. Låt oss se, huru den öfverensstämmer med lagen om de 

 bestämda förenings vikterna. Af en förening AB måste hvarje 

 viktsmäugd, som uttages för kemisk analys, enligt Daltons 

 atomhypotes bestå af ett visst (för oss obekant) antal småde- 

 lar (molekj^ler), hvilka innehålla 1 atom A och 1 atom B. Då 

 hvarje atom A och B äger sin bestämda vikt, så följer utan 

 vidare att också den af oss analyserade andelen af föreningen 

 måste innehålla elementen A och B i samma relativa viktsför- 

 hållanden, som tillkomma atomerna A och B, ty dessa måste 

 till samma antal förefinnas i hvarje uttagen del af föreningen. 

 Och vidare, på hvilket sätt vi än framställa föreningen AB, 

 måste elementen A och B alltid förefinnas däri i de fasta, be- 

 stämda viktsförhållanden, hvilka angifvas af dessa elements 

 atomvikter. Detsamma kan visas, om 1 atom A förenar sig 2 

 atomer B o. s. v. Detta är emellertid innehållet af lagen om de 

 konstanta proportionerna eller de bestämda föreningsvikterna. 



Afven den tidigare nämda, af Dalton själf upptäckta la- 

 gen om de multipla proportionerna erhåller en förnuftig för- 

 klaring genom atomhypotesen. Förena sig två element A och 

 B utom till den förra föreningen AB till en annan ABg, som 

 innehåller 1 atom A på två atomer B, och äro atomerna Ars 

 och B:s relativa vikter t. ex. 1 och 5, så skulle den ena för- 

 eningen AB innehålla 5 viktsdelar B på . 1 viktsdel A, den an- 

 dra AB2 5X2 eller 10 viktsdelar B på 1 viktsdel A. Dessa 

 kvantiteter 5 och 10 af B, hvilka i de två föreningarna sam- 

 manträdt med en och samma viktsmängd 1 af A, förhålla sig 

 till hvarandra som de hela talen 1 och 2. Detsamma gäller 

 alla andra viktsförhållanden, och detta utgör i själfva värket 

 innehållet i lagen om de multipla proportionerna. 



Den Dalton'&ka. atomteorins viktigaste konsekvens, ele- 

 mentens föreningsförmåga enligt fasta viktsin,ängder, de s. k. 

 föreningsvikterna, var vid dess framträdande endast i ett fåtal 

 fall med säkerhet påvisad. Härtill erfordrades ett långvarigt 

 och hängifvet arbete, och förtjänsten hä^^af tillkommer som 

 bekant Berzelius, hvars långa lefnads förnämsta gärning detta 

 blef; han lämnade därmed det viktigaste stödet för atomh}^- 

 potesen. 



