N:o 20j Läran om atomerna. 25 



spektrallinjer, som antagligen tillkomma emanationen som så- 

 dan. Men tre dagar senare uppträdde i spektret heliumlinjer, 

 hvilka längre Iram blefvo alt tydligare. Efter ytterligare två 

 dagar voro den karaktäristiska gula linjen, den gröna, de båda 

 blå och den violetta linjen af heliums spektrum intensivast. 

 Vid ett annat försök användes den radioaktiva emanationen från 

 ett flere månader gammalt radiumpräparat. I denna emana- 

 tions spektrum återfunnos genast samtliga heliumlinjer och 

 därjämte tre af ofvannämda, obekanta linjer. Emanationens 

 alstring hade fortgått inom det gamla radiumpräparatet men 

 icke eller åtminstone ej fullständigt afgifvits däraf, och på 

 grund häraf kunde dess öfvergång i helium genast observeras. 

 Ramsay och Soddy förmoda, att helium utgör den beständiga 

 slutprodukten af radiums omvandlingsprocesser. Härigenom 

 skulle den erfarenhet man tidigare haft förklaras, att helium 

 påträffas i radiumhaltiga uranmineral. 



I det nuvarande skedet af vår kännedom är det för tidigt 

 att intaga någon bestämd ståndpunkt vis å vis de företeelser, 

 hvilka i det föregående blifvit berörda. Så mycket är nu re- 

 dan visst, att de öppna på glänt förlåten till en ny okänd 

 värld, för hvilken vi tills vidare stå lika främmande, som en 

 af våra blindfödda medbröder till det vi kunna inhämta med 

 tillhjälp af synsinnet. Sannolikt skola de nya strålarterna be- 

 lysa vår väg in på ett område, som befinner sig bortom ele- 

 menten, bortom elementaratomerna. Då vi finna, att vissa 

 kroppar utslunga elektioner i rymden, utan att vi veta, hvar- 

 ifrån de komma, så återstår knappt annat än antagandet, att 

 våra hittils som odelbara framträdande elementaratomer sön- 

 derdelas i ännu enklare urbeståndsdelar, hvilka måhända ut- 

 göra den urmaterie, som länge mer eller mindre omedvetet 

 hägrat bland våra föreställningar, ehuru vår synkrets hittils in- 

 skränkts genom det af experimentet utstakade atombegreppet. 

 Frågan, hvarför ej alla element äro lika benägna att sön- 

 derfalla, som radium och andra i tor, bly, vismut,"tellur o. s. v. 

 förefintliga radioaktiva element, har man försökt förklara ge- 

 nom antagandet, att gränserna för atomernas beständighet vore 

 uppnådd just hos elementen med de högsta atomvikterna. Ge- 

 nom deras spontana sönderfallande blefve det förklarligt, hvar- 



