Epidemiske Sygdomme i Grönland. 211 



Drengen alene kom till)age" til Grönland (d. 20. Maj 1733). I Juni 

 blev den omtalte Gronlænderdreng, Carl, syg og havde da ogsaa infi- 

 ceret de andre ved Kolonien værende Grønlænder-Drenge og -Piger; 

 han døde d. 4. September. „Siden sin Ankomst til Landet igjen blev 

 han Dag for Dag værre, saa han paa Slutningen var ligere et Skeleton 

 end et levende Menneske". 



Som det af den nedenstaaende Oversigt vil ses, var .Grønlænder- 

 drengen Poul ("^ it 1733) den første paa hvem Kopperne skal være 

 slaaede ud, ..hvilket ikke skete med de andre, men blev staaende i 

 Huden paa dem, hvorfor de og maatte elendigen crepere af stor 

 Brynde og Hidsighed, som fuldte med denne Sygdom". — Senere be- 

 skrives flere Tilfælde, hvor Kopperne ,,slog ud". Om nogle af Kop- 

 per dode Patienter skriver Hans Egede d. '^"/lo 1733: „Vi havde vel 

 al den Tilsyn og Omhyggelighed for dem, som vi kunde, men det 

 hjalp slet intet, og fordi Børne-Pokkerne ikke kunde slaa ud paa dem, 

 bleve deres Legemer baade brune og blaa hovnede op, og af Næse, 

 Mund og Øren udflød Blod og megen Uhumskhed, som gav en ulide- 

 lig slem Stank fra sig, at ingen kunde være dem nær. I denne Elen- 

 dighed kunde de ikke længere holde ud end paa tredie Dag, hvor- 

 efter de døde". Mange Grønlændere søgte til Kolonien for at faa 

 Hjælp hos Egede (og hans Landsmænd) i deres Kvide. ^^'/12 1733 

 skriver Egede om dem. „Jeg havde vel gjort min yderste Flid med 

 at conservere disse stakkels Mennesker, som i deres Nød og Elendig- 

 hed tog deres Tilflugt til mig, saa jeg havde de fleste af dem lig- 

 gende i min egen Stue i Mangel af anden Lejlighed, men alt forgæves. 

 Der kunde muhgvis vel flere have blevet reddede, hvis de ud i deres 

 Sygdom havde vidst ret at foreholde sig mere ved det, at de ofte 

 blottede sig og ikke kunde taale Klæder paa, ja ofte drak iskold 

 Yand, naar de det kunde bekomme, for at lædske den store Hidsig- 

 hed og Brynde, hvormed de vare betagne, da befordrede de selv des 

 snarere deres Død og Undergang, hvilket ikke kunde forebygges". 



^'/13 1733 skrives: „Om Aftenen kom fra Kock-Øerne en halv- 

 voxen Dreng, hvilken længe havde været syg, men af en anden Svag- 

 hed og var derfor ganske afmægtig og kraftesløs, der han kom til 

 os, men han var dertil højlig foraarsaget; thi alle Folkene vare ud- 

 døde i det Hus, han var udi, saa han laa imellem idel Døde, hvor- 

 for han maatte forføje sig derfra, i hvor svag han var. Men at han 

 hidindtil var blevee uanstukket af Børne-Pokkerne, hvorudi alle de 

 andre der i Huset vare døde, var Aarsagen, at han udi i sin ene 

 Side havde en aaben Skade, hvoraf udflød megen Urenhed, saa den 

 smitsomme Syge ikke har kunnet hæfte ved ham. Men saa snart 

 han af vores Mester var bleven cureret og Skaden lægt, blev han og 

 befængt med Børne-Pokkerne og døde". 



