2 
derför alltid grundtonen mest förstärkt och dernäst öfver- 
tonerne i regelmässigt aftagande styrka, i den mån de af- 
lägsna sig från grundtonen. Häraf instrumentalklangens re- 
lativa enformighet i motsats till vokalklangen. I vokalerne 
au, 9 (å) och a bildar ljudröret ett odeladt rum. I en hvar 
af dem ljuder blott ex förstärkt öfverton. I ö, y, ä, e och i 
höjer sig tungans rygg mot gomhvalfvet och afdelar ljud- 
röret i två olika stora rum. I en hvar af dessa vokaler 
ljuda alltså samtidigt två förstärkta öfvertoner. Den kon- 
stant förstärkta öfvertonen, som Helmholtz kallar den karak- 
faristiska. tonen, ar for rf, oc Hb ar bteller dstösersta 
OCM NE RR I ES SKOR UT OK OR og 
och f£. Angående egentonen i vokalen 2 anmärkte Helm- 
holtz, att den kan gå upp ända till f'; angående egentonen 
i a, att den är b” hos nordtyskar, d”' hos engelsmän och 
italienare. Vokalernes karaktäristiska toner erfara intet in- 
flytande af olika ålder och kön. De äro konstant desamma 
för män, qvinnor och barn. Slutligen gaf Helmholtz föl- 
jande definition på-vokalklangen: , Vokalklangen skiljer sig 
alltså från de flesta musikaliska instruments klang väsendt- 
ligen derigenom, att styrkan hos dess öfvertoner icke beror 
af ordningsföljden, utan af den absoluta tonhöjden. När 
jag sjunger t. ex. vokalen a på noten Es, förstärkes tolfte 
deltonen i klangen hb”, och när jag sjunger samma vokal 
på noten b', förstärkes andra deltonen i klangen" (äfven- 
ledes b””). 
Denna affattning eger Helmholtz” vokalteori i hans be- 
römda arbete ,,Die Lehre von den Tonempfindungen"', tredje 
upplagan 1870. 
I en uppsats, införd i ,,Öfversigt'" af svenska Veten- 
skaps-Akademiens Förhandlingar 1874, N:o 6, framstälde 
jag några anmärkningar vid denna lära, dels vid hen- 
nes akustiska formler, dels vid hennes fysiologiska grund- 
läggning. 
Jag invände att det, i följd af öfvertonernes egendom- 
liga förekomstsätt är en akustisk omöjlighet, att samma egen- 
ton blir förstärkt i vokalen i alla de fall, då denne fram- 
