äl! 
ska teorien är den samma, som förekommit hos Europas 
främste fysiologer och fysiker. Så säger John Tyndall: 
Det egendomliga hos vokalernes klang består således (en- 
ligt Helmholtz) uti, att de förstärkta deltonerne bibehålla en 
absolut tonhöjd, under det att grundtonens höjd vexlar'' "'). 
J. N. Czermak yttrar, när han redogör för Helmholtz” vo- 
kåäl-lära: ,,Då nu veterligen såväl munöppningen som mun- 
och svalghålan antaga för hvar och en af vokalerne u, 0, 
aAa, e, 1 0. S. v. andra samt alltid konstanta former och di- 
mensioner, kan det icke förvåna erfara, att munhålans s, 
k. egenton är en annan och en konstant för hvarje vokal; 
samt vidare: , När nu rösten (röstbandklangen) kommer in 
i munhålan, så förstärkas der genom resonans de och en- 
dast de öfvertoner, hvilka öfverensstämma med munhålans ka- 
raktäristiska ton'.2?) Ernst Bräcke anmärker, att den , för- 
stärkta öfvertonen kallas den talade vokalens karaktäristi- 
ka ton'' 3). Dessa yttranden inträffade före år 1877, alltså 
innan Helmholtz gjorde sin nya insats i vokal-läran. Men 
äfven efter denna tid har Helmholtz” ursprungliga teori blif- 
vit uppfattad på samma sätt. Sålunda talar P. Grätzner 
om , Helmholtz ' uppgift", att , vokalen alltid bildas genom 
en ton af bestämd höjd, hvilken tillika borde vara en öf- 
verton i röstbandklangen'" 2). Jag har i det föregående an- 
fört Björlings utförliga omdöme i denna sak, hvaraf tydligen 
framgår, att ej heller han finner mig ha på något sätt miss- 
tydt Helmholtz. Tvärtom. Han finner mina anmärkningar 
2 John Tyndall, Der Schall, Acht Vorlesungen, autorisirte 
deutsche Ausgabe herausgegeben durch H. Helmholtz und G. Wie- 
demann. Braunschweig 1869, sid. 220. 
2?) Joh. N. Czermak, Populäre physiologische Vorträge, Wien 
1869, sid. 111—112. 
?) Ernst Briicke, Grundzäge der Physiologie und Systematik 
der Sprachlaute, Wien 1876, sid. 21. 
2 P. Griitzner, Physiologie der Stimme und Sprache,i Hand- 
buch der Physiologie, herausgegeben von D:r L. Hermann, I B., 
Leipzig 1879, sid. 184. 
