16 
djupa tonlägena !). Auerbach har sålunda emellertid, på 
samma gång han genom en sällsam förvexling tillagt mig 
uttalanden, som äro Helmholtz” egna, kommit till ett slut- 
resultat, som i ej ringa mån underkänner Helmholtz” vokal- 
teori och bekräftar mina anmärkningar mot densamma. 
Jag lemnar nu Auerbach och vänder mig till Helm- 
holtz sjelf. 
I: 
De tillägg och ändringar, Helmholtz inlagt 1 sin vokal- 
lära, bestå af en del jemkningar och förklaringar i ändamål 
att undanrödja påpekade motsägelser i den ursprungliga af- 
fattningen. Jemkningarna äro emellertid betydliga nog. 
Helmholtz vidhåller, att ljudrörets egenton beror ute- 
slutande af vokalen, och att egentonerne i vokalerne äro lika för 
män, qvinnor och barn. Han uppställer samma skema som 
förut öfver den karaktäristiska egentonen i de olika voka- 
lerne: f för u, b' för oj b”' (eller: d'”) för. d, 0.5. V. Å andra 
sidan anmärker han nu, att de i skemaåat sammanstälda noterna 
beträffa endast de vokalarter, hvilkas klang förefaller honom 
mest karatäristisk, men att jemte dem en mängd i hvaran- 
dra kontinuerligt öfvergående mellangrader äro möjliga och 
bli använda för åstadkommande af en mera speciel karak- 
täristik. Han skiljer mellan skarp och dof klang, (klar och 
mörk tämber) och framhåller att man i senare fallet väljer 
djupare egentoner i samma vokal. Han tillägger att i kort 
uttalade stafvelser uppträda afvikande vokalfärger. 
Redan i sin ursprungliga lära inrymde Helmholtz hos 
vokalen variabla egentoner i egenskap af språk- och dia- 
1) Anf. st. sid. 62—65. 
