? Id 
lektskiljaktigheter; men dessa nationella och provinciella 
egendomligheter betraktade han då såsom hvar på sitt håll 
konstanta. Nu erkänner han såsom allmän regel egento- 
nens föränderlighet i vokalen, beroende af den olika klang 
eller tämber, man önskar gifva honom. Medgifvandet inne- 
bär att hos hvarje språk, hvarje dialekt, hvarje individuelt 
uttal uppträda i hvarje vokal successift flere egentoner. 
Denna egentonsserie, inclusive den karaktäristiska tonhöjden, 
betecknar han dock som alltid olika för olika vokal och 
alltid den samma i samma vokal. Han vidhåller således 
att vokalerne ega absoluta akustiska gränser, utanför hvilka 
de ej kunna bildas. Ofvanom tonen f' kan icke längre a, 
ofvanom f” hvarken o eller a tydligt karaktäriseras, 0. s. Vv. 
Andra modifikationer äro följande. Helmholtz förkla- 
rar nu uttryckligen att äfven grundtonen kan utgöra den 
vokalkaraktäriserande deltonen i röstbandklangen, och han 
tillägger att vokalens klang ljuder särdeles kraftig och fyllig 
i de fall, då det är grundtonen, som närmast förstärkes af 
ljudrörets egenton. Visserligen definierar han fortfarande 
vokalklangen sålunda: , Vokalklangen skiljer sig alltså från 
de flesta musikaliska instruments klang derigenom, att styr- 
kan hos öfvertonerne icke beror endast af ordningsföljden, 
utan öfvervägande af den absoluta höjden. När jag sjun- 
ger t. ex. vokalen a på noten Es, förstärkes tolfte deltonen 
i klangen b”, och när jag sjunger samma vokal på noten 
b', förstärkes andra deltonen i klangen" ty, hvillken defini- 
tion skiljer sig från den af Helmholtz förut lemnade blott 
genom ett tillägg af ordet endast efter ,,beror' och utbyte 
af , väsendtlig" mot öfvervägande, hvårigenom han alltså 
dock ännu betecknar de förstärkta öfvertonerne såsom vo- 
kalernes karaktäristikor. Men då han derjemte afsigtligt 
betonar, att grundtonen ingår bland de vokalkaraktäriserande 
deltonerne, måste den motsägelse, som sålunda qvarstår i 
definitionen, anses endast som ett förbiseende. Alltså upp- 
1) Die Lehre von den Tonempfindungen, Vierte umgearbei- 
tete Ausgabe, 1877, sid. 191—192. 
