kommer vokalklangen, enligt Helmholtz modifierade teori, 
såväl då någon af öfvertonerne förstärkas framför de öf- 
rige deltonerne i klangen, som då ljudrörets egenton för- 
stärkes närmast grundtonen, hvarvid öfvertonernes styrka 
bestämmes af deras ordningsföljd. De olika vokalljuden 
bero sålunda derpå, att i hvart af dem förstärkes en eller, 
i vissa vokaler, två deltoner, som icke förstärkas i någon 
af de andra vokalerne, sak samma om den förstärkta del- 
tonen är grundton eller öfverton. Beträffande dessa för- 
stärkta deltoner upprepar Helmholtz i definitionen, att de 
ha "absolut höjd. Men sitt vokalskema ledsagar Helmholtz 
nu tillika med den förklarande anmärkningen, att de i ske- 
mat sammanstälda noterna representera endast de vokal- 
arter, hvilkas klang tyckts honom mest karaktäristisk, och 
att utom dem en mängd mellangrader äro möjliga och bli 
använda. Äfven uttrycket absolut tonhöjd måste således 
anses qvarstå endast i följd af förbiseende att modifiera de- 
finitionen i öfverensstämmelse med den modifierade teorien. 
Enligt Helmholtz” framställning uppträda alltså i voka- 
lerne grupper af ljudrörets egentoner, som förstärka grupper 
af röstbandklangens deltoner. En viss grupp bildar en viss 
vokal, och 1 hvarje grupp är en viss ton den mest karak- 
täristiska för vokalen. Grupperna fortlöpa utefter skalan, 
den ena slutande der den andra begynner. Tonerne f—f 
bilda 2u-klangen med f som den mest karaktäristiska tonen. 
Ofvanom f' börjar o-klangen, hvars mest karaktäristiska 
ton är b'. Bortom o-klangens område vidtager a-klangen, 
hvars mest karaktäristiska toner äro b” och d”' 0. s. v. 
De förra konstanta vokalkaraktäriskorna, på hvilka Helm- 
holtz” ursprungliga teori hvilade, hafva svält ut till konstanta 
deltonsgrupper, 1 hvilka den förra konstanta karaktäristikan 
förekommer omvandlad till en för vokalen mest karaktäri- 
stisk ton. Och likasom Helmholtz förut lärde, att den i 
hvarje vokal konstanta karaktäristikan är lika för män, 
qvinnor och barn, så lär han nu, att den i hvarje vokal 
konstanta gruppen egentoner samt af egentonerne förstärkta 
deltoner äro lika hos alla. Hufvudsatsen, att vokalernes 
