12) 
karaktäristikor äro de samma hos män, qvinnor och barn, 
qvarstår orubbad. 
Ännu en vigtig modifikation återstår. Sedan Helm- 
holtz iakttagit, att vokalerne icke kunna bildas genom kon- 
stanta karaktäristikor bland röstbandklangens deltoner, 
emedan öfvertonerne regelmässigt förändras på samma gång 
som grundtonen, har han ej heller kunnat undgå inse, att 
samma hinder, som omöjliggör den konstanta karaktäristi- 
kan ställer sig i vägen äfven för den mest karaktäristiska 
tonens ständiga förekomst bland deltonerne. Som emeller- 
tid, oaktadt sålunda den mest karaktäristiska tonen regel- 
bundet försvinner ur röstbandklangen, icke någon motsva- 
rande förändring i vokalens normala klang härvid blir spord, 
har Helmholtz sökt lösa denna motsägelse genom att förut- 
sätta en omkastning hvarvid ljudrörets egenton i vissa fall 
öfvertager deltonens roll. Felas för tillfället den mest ka- 
raktäristiska tonen i röstbandsklangen, ställer sig likväl ljud- 
rörets egenton på den samma för att i alla händelser brin- 
gas till ljudning genom någon af röstbandklangens deltoner. 
Såsom i det föregående redan framställts, behöfs nämligen 
härtill icke att den senare fullt öfverensstämmer med den 
förra. Om blott deltonen icke ligger längre än på ett qvint- 
intervalls afstånd från egentonen, gör sig resonansen ännu 
märkbart gällande. 
Meningen med denna bevisning förefaller dock ej fullt 
klar. Af en del uttryck att döma, tyckes det som lade 
Helmholtz hufvudvigten derpå, att röstbandklangens delton 
förstärkes af ljudrörets resonans, äfven när den förre afvi- 
ker från ljudrörets egenton ända till en qvint. I sådant fall 
vore den förstärkta deltonen fortfarande att anses såsom 
hufvudfaktorn vid vokalbildningen. Men då vore det äfven 
oförklarligt hvarför ljudrörets egenton, i stället för att ställa 
sig på den felande mest karaktäristiska deltonen, icke di- 
rekt förstärker den af röstbandklangens deltoner, som kom- 
mer den karaktäristiska tonen närmast, hvarigenom klangen 
naturligtvis blefve fylligare. Något tvång för ljudröret att 
alltid ställa sig just på den mest karaktäristiska tonen, äf- 
