22 
tonerne träda tillbaka'' 1). Då Helmholtz upplyser i en not 
på samma sida, att han fullständigat Tyndalls text i öfver- 
ensstämmelse med sina egna undersökningar, återger texten 
alltså närmast Helmholtz egna uppgifter. Fattas ordet ,jag' 
efter bokstafven, säges här, att då en man (Helmholtz eller 
Tyndall) bildar vokalen u, gör han sitt ljudrör så vidt, sin 
munöppning så trång som möjligt. Fattas ordet ,jag' re- 
presentatift, i betydelsen af pronomen man, säger Helmholtz, 
att en hvar, d. v. s. både man, qvinna och barn, bildar vo- 
kaleu u på angifna sätt. Båda uppfattningarna äro berätti- 
gade och stämma öfverens. 
Enligt anförda uppgifter, bildar mannen alltså icke vo- 
kalen u med större munöppning än qvinnan och barnet, 
qvinnan icke vokalen u med större munöppning än barnet. 
Tvärtom, hvar och en bildar sitt 2 med så liten munöpp- 
ning som möjligt. Samtidigt är ljudrörets volym hos man- 
nen större än hos qvinnan, hos qvinnan större än hos bar- 
net, ty alla göra de sitt ljudrör 1 vokalen u så vidt som 
möjligt, hvarvid i regeln mannen öfverträffar både qvinnan 
och barnet, likasom qvinnan det sistnämda. På jemför- 
ligt sätt bildas då äfven de öfriga vokalerne, nämligen med 
lika munöppning och olika volym. 
Men förhåller det sig i verkligheten så, som Helmholtz 
och Tyndall gemensamt uppgifva, kunna ej heller män, 
qvinnor och barn hafva samma starkaste resonanser 1 Vvo- 
kalerne. 
I sin allmänlighet är satsen, att ljudrörets egenton be- 
stämmes af förhållandet mellan volymen och munöppnin- 
gens storlek, naturligtvis fullkomligt riktig. Men dermed är 
icke äfven sagdt, att den kan under alla förhållanden oin- 
skränkt tillämpas. Så snart ljudrören äga olika volym, kunna 
de modifikationer, egentonens höjd erhåller genom förändrin- 
garna 1 munöppningens storlek, blott i viss mån gifva ljud- 
rören ett gemensamt egentonsområde. Antagom två ljudrör, 
det ena ett barns, det andra en mans, af hvilka det förra 
1) Der Schall, Braunschweig 1869, sid. 239. 
