29 
stämgafflar och resonatorer. Hvad särskildt u beträffar, 
har han gjort den egendomliga iakttagelsen, att wu framkal- 
lar, sjunget på noten f, en märkbar skakning såväl af luften 
i munnen som af öronens trumhinna, hvaraf han slutit att 
f är vokalen ws mest karaktäristiska ton. Denna iaktta- 
gelse är väl dock endast af individuel art. König har gått 
optiskt till väga medels en af honom konstruerad flammap- 
parat. Donders har utletat egentonen i u genom hvissling. 
De direkta undersökningar af lägsta egentonen, jag 
anstält medels hvissling, bekräfta hufvudresultatet af de an- 
förda mätningarna. Af två unga flickor, den ena 16, den 
andra 12 år, hvisslade den förra lägst c”', den senare lägst 
g'””. Deras mors lägsta hvisselton är e””, deras fars e”. 
Min egen lägsta hvisselton är ce”. En jemförelse mellan 
dessa hvisseltoner, som äro identiska med ljudrörens lägsta 
egentoner, utvisar att det manliga ljudrörets lägsta egenton 
är betydligt lägre än den fullvuxna qvinnans och ändå lä- 
gre än de unga flickornas. Mitt ljudrörs lägsta egenton är 
mer än dubbelt så låg som den tolfåriga flickans. 
Men för att här kunna erhålla närmare tillämpningar, 
bör man äfven iakttaga förhållandet mellan lägsta egento- 
nen eller hvisseltonen och lägsta röstbandtonen. Båda de 
omnämda unga flickorna sjunga ned till g (den yngres röst 
är en utpräglad alt), deras mor till f, deras far till E. Min 
lägsta sångton är c. Det visar sig häraf, att i allmänhet 
ljudrörets lägsta egenton stiger med röstbandens lägsta ton 
d. v. s. att ju lägre röstart, dess större, ju högre röstart, 
dess mindre är ljudrörets volym. Tillika visar det sig att 
lägsta egentonen alltid är vida högre än lägsta röstbandto- 
nen. Detta förhållande är förut observeradt af Eyrel. Han 
säger på kapitlet om tonernes likformighet: ,, För att gifva 
åt alla toner samma fullhet, borde ljudröret kunna så mo- 
difiera sina dimensioner, att det vore proportionerligt till 
såväl de högsta som de lägsta toner, röstorganet har i sin 
makt. Men oaktadt pharynx kan genom sina musklers 
transversala och longitudinala kontraktion förändra sina båda 
dimensioner, längd och vidd, och äfven struphufvudet stiger 
