30 
och faller, sker dock allt detta icke i den mån, att ljudrö- 
rets volym kommer att stå i möjligast riktiga förhållande 
till alla tonerne, från de djupaste till de högsta. Denna 
omständighet gör sig isynnerhet märkbar på djupet, der 
ljudröret är för litet, hvarför och de djupa tonerne aldrig 
äga samma fullhet som midteltonerne" 1). Eyrel anger dock 
icke närmare förhållandet mellan lägsta röstbandtonen och 
ljudrörets största volym d. v. s. lägsta egenton. Af nyss 
anförda exempel framgår, att lägsta egentonen kan ligga 
tre oktaver högre än lägsta röstbandtonen. Eyrel, som un- 
dersökt barnrösternas tonlägen, säger, att rösten hos ett två 
års flickebarn, af naturen ämnadt till sopran, vanligen är 
omkring en oktav högre än den utvecklade sopranens. 
Hos en sådan liten flicka skulle alltså lägsta röstbandtonen 
vara ungefär c”. Hos en fem års flicka fann Eyrel lägsta 
röstbandtonen vara g'2). I analogi med anförda exempel 
på förhållandet mellan lägsta egentonen och lägsta röstband- 
tonen, skulle ljudrörets lägsta egenton hos flickor af fem 
års ålder vara g'”', hos flickebarn af två års ålder ev”. 
Men förhållandet mellan lägsta egentonen och lägsta röst- 
bandtonen är, inom vissa gränser, tämligen variabelt. Att 
döma af Helmholtz', Reyhers, Merkels och Hellwags iaktta- 
gelser, enligt hvilka ljudrörets egenton i vokalen u kan 
vara f, e, d, c, närmar lägsta egentonen i en del ljudrör 
sig lägsta röstbandtonen vida mer än tre oktaver. Helm- 
holtz, som tydligen undersökt basar >), har funnit, att basen 
bildar på tonen F vokalen w med egentonen f, och som 
han tillika funnit, att f öfverhufvudtaget är den djupaste 
resonans, ljudröret kan åstadkomma, följer deraf, enligt 
Helmholtz, att ljudrörets lägsta egenton hos en bas, som 
går till F, ligger endast en oktav högre än lägsta röstband- 
tonen. Enligt Hellwag, kan egentonen i wu gå ned till c, 
1!) F. Eyrel, Physiologie der menschlichen Tonbildung, Leip- 
zig 1860, sid. 124. 
SJICENEBA mel kant. ist. sid: 106; 
?) Die Lehre von den Tonempfindungen, tredje upplagan, 
sid. 173. 
