46 
stärkes. Men icke blott en enda af deltonerne, utan klan- 
gen i sin helhet förstärkes genom resonansen, hvarje ton i 
samma mån han närmar sig den för tillfället starkast lju- 
dande. Ju lägre egentonen är, dess starkare framträda de 
mjukare och färre, lägre deltonerne. Ju högre egentonen 
är, dess starkare framträder massan af de skarpa till an- 
talet öfverlägsna högre deltonerne.”?) Sålunda förbinder sig 
med den vexlande egentonen i samma vokal på samma 
grundton en hel mängd akustiska företeelser, af hvilka en 
del samverkar i en viss, en annan i en motsatt riktning, 
Med låg egenton åtföljer en inåtvänd, sluten, dof och mjuk 
klang, hvilka egenskaper erhållit den gemensamma benäm- 
ningen mörk tämber. Med hög egenton åtföljer en öppen, 
spänstig, rik och skarp klang, hvilka egenskaper genmen- 
samt benämnas klar tämber. I mörkaste tämbern blir klan- 
gen slapp och tom, i klaraste hård och gäll. Jemvigten 
mellan dessa ytterligheter håller medeltämbern, som derför 
ock blifvit kallad normaltämbern. I medeltämbern är klan- 
gen på engång mjuk och kraftig, voluminös och glänsande. 
I medeltämbern klingar hvarje vokal på hvarje grundton 
fylligast och tydligast, och så till vida kunde man anse den 
af medeltämberns egentoner som akustiskt är den midter- 
sta för vokalens mest karaktäristiska egenton. Emedan, 
såsom jag ådagalagt, hvarje vokals egentonsområde är i 
sin helhet olika för hvarje grundton, ligger högre upp ju 
högre, lägre ned ju lägre grundtonen är, måste natur- 
ligtvis också den akustiska midttonen i hvarje vokal 
vara olika för hvarje grundton, flyttas högre upp när grund- 
1! Manuel Garcia, Traité complet de Part du chant, sid, 14, 
15; F. Sieber, Vollständiges Lehrbuch der Gesangkunst, sid. 361— 
363; C. L. Merkel, Anatomie und Physiologie des menschlichen 
Stimme- und Sprachorgans, sid. 721, 722, 746, och Physiologie der 
menschlichen Sprache, sid. 106; W. Dove, Repertorium der Physik, 
bd. VI, Stimmorgan des Menschen, sid. 77; G. Engel, Ansats der 
Stimme i Mendels Musikalisches Lexicon, sid. 245; P. Griitzner, 
Physiologie der Stimme und Sprache, sid. 106 i L. Hermanns 
Handbuch der Physiologie. 
